ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/2069/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Баранець О.М., Вронська Г.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Райдужне сяйво вісімнадцять"

на рішення Господарського суду Одеської області

(суддя - Демешин О.А.)

від 19.10.2017

та постанову Одеського апеляційного господарського суду

(головуючий - Філінюк І.Г., судді - Аленін О.Ю., Богатир К.В.)

від 28.03.2018,

за позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Райдужне сяйво вісімнадцять"

до 1) Департаменту комунальної власності Одеської міської ради,

2) фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеська міська рада

про стягнення 553,56 грн безпідставно набутих коштів, 16 000 грн доходів, визнання недійсним додаткового договору та зобов'язання усунути перешкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 553,56 грн та доходи, отримані від безпідставно набутого майна у розмірі 16 000 грн; визнати недійсними додатковий договір №1 від 10.10.2013 та додатковий договір № 8 від 29.08.2016, укладені між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради і ФОП ОСОБА_1; зобов'язати ФОП ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням 1-го поверху, загальною площею 9,9 м-2, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, звільнивши його.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вказане приміщення за актом приймання - передачі від 17.07.2013, складеним згідно з рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 1501-VІ від 22.11.2011 і актом приймання - передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м.Одеси від 25.01.2013 було передано ОСББ "Райдужне сяйво вісімнадцять", а тому є спільним майном співвласників ОСББ і саме вони мають право ним розпоряджатися.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.10.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2018, в задоволенні позову відмовлено.

26.04.2018 позивач подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просить скасувати постановлені у справі судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, ст. ст. 73,79, 86 ГПК України щодо належної оцінки зібраних у справі доказів, ч.2 ст. 382 ЦК України, ч.2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників відповідачів, 3-ї особи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами, рішенням Одеської міської ради № 1501-VI від 22.11.2011 надано згоду на передачу з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житлового будинку та інженерних мереж, що не увійшли до складу приватизованого майна ЗАТ "Одеський автоскладальний завод", розташованих за адресою: АДРЕСА_1, з подальшою передачею будинку на утримання ОСББ «Райдужне сяйво вісімнадцять» в існуючому технічному стані.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 9 від 25.01.2013 «Про затвердження акту приймання - передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житлового будинку з інженерними мережами та зовнішніми інженерними мережами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, які у процесі приватизації не увійшли до складу приватизованого майна ЗАТ "Одеський автоскладальний завод" затверджено акт приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житлового будинку з інженерними мережами та зовнішніми інженерними мережами, які у процесі приватизації не увійшли до складу приватизованого майна ЗАТ "Одеський автоскладальний завод" та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з подальшою передачею на балансове утримання ОСББ «Райдужне сяйво вісімнадцять».

17.07.2013 відповідно до акту приймання - передачі житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, передано на баланс ОСББ "Райдужне сяйво вісімнадцять", що підтверджується актом приймання-передачі житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 з інженерними та зовнішніми мережами від 17.07.2013 року.

25.01.2013 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1/98.

Згідно з п. 1.1 договору оренди Департамент комунальної власності Одеської міської ради передав, а ФОП ОСОБА_1 прийняла у строкове платне користування нежитлове приміщення 1-го поверху, загальною площею 9,9 м-2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

10.10.2013 додатковим договором №1 до договору оренди були внесені зміни в частині його строку, який продовжено до 20.09.2016.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що статтею 327 ЦК України встановлено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Підставою набуття права власності територіальною громадою м. Одеси на спірне приміщення є рішення Одеської міської ради від 25.01.2013 року № 9, яким було затверджено акт приймання-передачі із державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житловий будинок з інженерними мережами та розташованими у ньому нежитловими приміщеннями, що у процесі приватизації не увійшли до складу приватизованого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, до складу яких увійшло нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 9,9 м-2, оскільки статтею 2 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" встановлено, що одним із об'єктів передачі з державної до комунальної власності є нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення, після виділення їх в окрему облікову одиницю на підставі розподільного балансу, об'єкти незавершеного будівництва). Частиною 6 статті 7 зазначеного Закону встановлено, що право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акту приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

Проте, погодитися з такими висновками господарських судів неможливо, оскільки вони дійшли їх внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та неповного з'ясування обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Спірне приміщення знаходиться у багатоквартирному житловому будинку.

Згідно з частиною 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні).

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" ( в редакції, чинній на час передачі будинку на баланс позивача), допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

На час виникнення спору віднесення приміщень до допоміжних регулювалося Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", згідно зі ст. 1 якого допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна.

Вказані норми є спеціальними відносно норм Закону у України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" щодо визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку і визначальним для правильного вирішення спору є встановлення того, чи відноситься спірне приміщення до допоміжних чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов'язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Наявність на час прийняття багатоквартирного житлового будинку до комунальної власності укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України та ФОП ОСОБА_1 договору оренди спірного приміщення, як і відповідне рішення Одеської міської ради, яке посвідчує право власності на спірне приміщення, не змінює його правового статусу, за умови встановлення у справі визначеного законом юридичного факту належності спірного приміщення до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивач не довів своє право власності на спірне приміщення, господарські суди не звернули уваги на те, що відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" об'єднання має право, зокрема, відповідно до законодавства та статуту захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності; використовувати допоміжні приміщення у багатоквартирному будинку для потреб органів управління об'єднання, а отже позивачу не потрібно доводити своє право власності на це приміщення, оскільки за наявності у нього статусу допоміжного приміщення, воно перебуває у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку.

Крім того, в матеріалах справи відсутні і докази, які б беззаперечно свідчили про те, що спірне приміщення будувалося не як колясочна, про що вказував позивач, а як інше приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду, є самостійним об'єктом нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення.

Отже, висновки суду про відмову у позові є передчасними, оскільки зроблені без всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх наявних у справі доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи у суді касаційної інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене вище, для правильного вирішення спору більш ретельно на підставі технічної документації багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі з'ясувати з якою метою будувалося спірне приміщення1-го поверху, загальною площею 9,9 м-2 (як допоміжне чи використання його з самого початку мало інше призначення) і за наслідками визначення на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів (ст. ст. 76-79 ГПК України) правового статусу спірного приміщення відповідно до вимог закону, що регулює спірні правовідносини, вирішити спір.

У зв'язку з передачею справи на новий розгляд підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 129 ГПК України відсутні.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Райдужне сяйво вісімнадцять" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.10.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2018 у справі № 916/2069/17 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О.Баранець

Г. Вронська