КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2018 р. Справа№ 910/3429/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання: Подоляк Р.Ю.

За участі представників: не викликались

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2018 року по справі № 910/3429/18 (суддя: Кирилюк Т.Ю.) (Повне рішення складено:08.05.2018)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія»

про стягнення 46 625,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія» про стягнення штрафних санкцій у розмірі 46 625, 00 грн., у тому числі: 33 570, 00 грн. - пені та 13 055, 00 грн. - штрафу за прострочення строків виконання зобов'язань за договором.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач порушив строки поставки товарів за договором про закупівлю товарів № 016/2/ від 21.04.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.05.2018 у справі № 910/3429/18 позовні вимоги ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» задоволено в повному обсязі.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія» на користь публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» 33 570,00 грн. - пені, 13 055,00 грн. 00 коп. - штрафу за прострочення строків виконання зобов'язань за договором та 1 762,00 грн. - судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія» звернулось до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2018 року у справі № 910/3429/18 та прийняти нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укртрансгаз» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно встановлені обставини, які мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що оскільки спірним договором не було визначено предмет договору, неможливо встановити які саме костюми (товар) мало бути поставлено, а тому, на думку відповідача договір є нікчемним та не може бути підставою для застосування до відповідача господарських санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду на 11.07.2018 без повідомлення представників сторін, а також зупинено дію рішення від 08.05.2018.

02.07.2018 від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (з доказами направлення відповідачу), в якому він просив оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

У своєму відзиві позивач зазначає, що додатком № 2 тендерної документації по закупівлі UA-2017-03-06-000659-c, специфікацією № 1 до договору про закупівлю № 016/2 від 21.04.2018 та листом (заявкою) на поставку товару від 26.04.2017 № 1355/15 визначено один і той же товар який є предметом Договору про закупівлю, який і мав бути поставлений відповідачем у відповідності до умов Договору, а тому необґрунтованим є посилання на відсутність предмету Договору.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів зазначає, що оскільки сторони письмово виклали свою позицію щодо розгляду спору, справа є малозначною в розумінні п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, а сторони не обґрунтували необхідність розгляду справи з викликом представників сторін, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення представників сторін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія» 21.04.2017 укладено договір про закупівлю товарів № 016/2/, відповідно до якого останній зобов'язався поставити позивачу форменний одяг (одяг робочий), код за ДК 021:00-3, а позивач прийняти та оплатити товар. Номенклатура, асортимент, кількість товару та ціна за одиницю товару визначається згідно специфікації до договору, яка є невід'ємною його частиною.

Згідно специфікації, яка є додатком № 1 до договору відповідач зобов'язався поставити чоловічі літні костюми ІТП 02-01 в кількості 254 одиниці, загальною вартістю 186 500, 00 грн., що спростовує твердження відповідача, викладені у письмовому відзиві та апеляційній скарзі щодо відсутності в специфікації інформації щодо предмета договору та його неукладеності.

За умовами пункту 3.1 Договору вартість товару склала 186 500, 00 грн. та може бути зменшена за взаємною згодою сторін при зменшенні обсягів закупівлі, зокрема, з урахуванням фактичного обсягу видатків позивача (пункт 3.2 договору).

Поставка товарів відповідно до пункту 5.1 Договору здійснюється окремими партіями на підставі письмової заявки позивача. Термін поставки товарів - до 31.12.2017. Строк окремої партії товару становить десять календарних днів з моменту надання позивачем відповідачу заявки (пункт 5.5 договору).

Відповідно до пункту 10.1 Договору строк дії договору сторони погодили з моменту його підписання сторонами до повного виконання зобов'язань за договором, але не більше двох років, а в частині розрахунків - до повного виконання.

Нормами статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно пункту 5.6 Договору місце поставки товару сторони обумовили склад позивача, який знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Ковалівська, 9.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, 19.05.2017 звернувся до відповідача з заявкою № 1355/10 від 26.04.2018 про забезпечення постачання чоловічих літніх костюмів загальною кількістю 254 комплекти, що виготовлені у відповідності до додатку № 2 тендерної документації процедури закупівлі UА-2017-03-06-000659-с.

Відповідач, у письмовому відзиві зазначив про те, що на його адресу заявка № 1355/10 від 26.04.2018 не надходила, у зв'язку з чим вважає, що не виникло обов'язку з постачання товару, передбаченого пунктом 5.5 договору.

З означеним твердженням відповідача суд не погоджується, оскільки докази надіслання заявки № 1355/10 про поставку товарів знаходяться в матеріалах справи (копії опису вкладення та фіскального чека від 19.05.2017).

З наявного у матеріалах справи листа № 129-05 від 31.05.2017 вбачається, що відповідач, у відповідності до умов укладеного договору № 016/2/ від 21.04.2017 зобов`язався поставити для потреб філії одяг робочий, повідомивши позивача про зміну графіку постачання товару у зв'язку з поломкою на виробництві.

У зв'язку з тим, що у визначені договором № 016/2/ строки відповідач свої зобов'язання щодо поставки позивачу товарів не виконав, листом № 49-06 від 09.06.2017 гарантував позивачу відвантажити першу партію товару в кількості 400 одиниць у строки до 10.07.2017, решту товарів, що визначені умовами договору - до 31.07.2017.

Однак, матеріали справи не містять доказів поставки позивачу товару на суму 186 500, 00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в порушення умов Договору №016/2/ у визначені сторонами строки відповідач поставку товару не здійснив.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач, 27.07.2017 звернувся до відповідача з вимогою, в якій запропонував останньому протягом п'яти днів з моменту її отримання здійснити поставку товару відповідно до наданої заявки № 1355/10 від 26.04.2017.

Листом № 614 від 22.08.2017 відповідач повідомив позивача про надходження тканини та виготовлення продукції, у зв'язку з чим протягом вересня 2017 року зобов'язувався здійснити поставку товару.

У письмовому відзиві відповідач також зазначив про те, що платіжним дорученням від 18.04.2017 перерахував позивачу грошові кошти в розмірі 9 325, 00 грн. в якості грошової застави забезпечення виконання договору про закупівлю, що виключає можливість позивача реалізувати своє право на отримання суми коштів у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України, підставами для виникнення зобов'язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов'язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

Основні зобов'язання, що виникли внаслідок укладення сторонами договору № 016/2/ у відповідача - це поставка і передача товару, у позивача - прийняття товару та оплата його вартості.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Умовами договору сторони передбачили відповідальність за порушення зобов'язань щодо поставки товару. Позивач, реалізуючи своє право, звернувся до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем умов договору № 016/2/. Сплата відповідачем грошових коштів в якості забезпечення застави не стосується предмету даного спору та не звільняє його від обов'язку сплатити штрафні санкції за неналежне виконання умов договору.

При цьому, враховуючи різну правову природу платежів, а також те, що грошова застава не передбачена умовами Договору, колегія суддів не вбачає за можливе зарахувати грошові кошти в розмірі 9 325, 00 грн. в рахунок сплати штрафних санкцій передбачених договором.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відповідачем не надано суду будь-яких підтверджень того, що неналежне виконання господарського зобов'язання сталось не з його вини.

За умовами пункту 7.2 договору № 016/2/ від 21.04.2017 в разі порушення відповідачем зобов'язань щодо поставки товару по даному договору він зобов'язаний сплатити на користь позивача штрафні санкції, передбачені частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Враховуючи викладене, в силу вимог зазначеної статті, застосування штрафних санкцій у такому розмірі можливо лише у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення, пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Таким чином, оскільки позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки та враховуючи умови пункту 7.2 Договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача 33 570, 00 грн. - пені та 13 055, 00 грн. - штрафу за прострочення строків виконання зобов'язань за договором від 21.04.2017 правомірно визнані судом першої інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2018 року по справі № 910/3429/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва 08.05.2018 року по справі № 910/3429/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги з дотриманням положень ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 31.07.2018.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова