ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2018

Справа №910/6717/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства “ПАВЛІВСЬКЕ”

до Приватного підприємства “Рось” в особі філії “ОХТИРСЬКИЙ СИРОКОМБІНАТ”

про стягнення 378467,37 грн

Представники учасників процесу згідно протоколу від 26.07.2018,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2018 року Приватне підприємство “ПАВЛІВСЬКЕ” (далі – Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного підприємства “Рось” в особі філії “ОХТИРСЬКИЙ СИРОКОМБІНАТ” (далі – Комбінат) про стягнення 378467,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем судового рішення Господарського суду Київської області у справі №911/1294/15 від 20.04.2015, внаслідок чого позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з відповідача 299832,48 грн – сума пені, 18706,00 грн – сума трьох процентів річних, 59928,89 грн – сума інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 позовну заяву Підприємства залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати справу в порядку спрощеного провадження з проведенням судового засідання (викликом сторін) у судове засідання 09.07.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2018 судове засідання було перепризначено на 10.07.2018 у зв’язку з викликом головуючого судді для проходження співбесіди за результатами дослідження досьє у межах кваліфікаційного оцінювання.

За наслідками судового засідання 10.07.2018 судом було постановлено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 26.07.2018.

До судового засідання позивач та відповідач не направили своїх представників для участі в судовому засідання, причини неявки суду не повідомили.

Частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Так, з метою повідомлення сторін про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, було скеровано ухвалу про відкладення розгляду справи від 10.07.2018 рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, у матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення листа 16.07.2018 та 17.07.2018, що свідчить про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце проведення судового засідання.

Разом з тим, із отриманої інформації з реєстру Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» вбачається, що рекомендований лист на адресу позивача був скерований 13.07.2018.

Згідно приписів частини 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частина 3 стаття 202 ГПК України).

З огляду на наведені приписи ГПК України, приймаючи до уваги відсутність будь-яких повідомлень позивача, відповідача та його представників про причини їхньої неявки в судове засідання 26.07.2018, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України “Про доступ до судових рішень” усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України “Про доступ до судових рішень” для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень – автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України “Про доступ до судових рішень”).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалою про відкладення розгляду від 10.07.2018 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За приписами частини 4 та 5 статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 між Підприємством та Комбінатом укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) №12, згідно пункту 1.1 якого, продавець зобов'язується в порядку і на мовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров’яче), що відповідає вимогам ДСТУ №3662-97, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити такий товар.

Оскільки Комбінат не виконав належним чином зобов'язання за договором на закупівлю сільськогосподарської продукції з оплати отриманого товару, у зв’язку із чим Підприємство звернулось із позовом до суду.

Рішенням Господарського суду міста Київської області від 20.04.2015 у справі №911/1294/15 позов Підприємства задоволено та стягнуто з Комбінату основного боргу в сумі 605303,38 грн, пені в сумі 95925,36 грн, інфляційних нарахувань в сумі 112422,31 грн та судовий збір у сумі 17604,79 грн.

Згідно приписів частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом..

Отже судове рішення, прийняте в справі №911/1294/15, має преюдиційне значення для вирішення даного спору, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення.

Із матеріалів даної справи вбачається, що на виконання рішення Господарського суду Київської області №911/1294/15 від 20.04.2015 Комбінатом протягом 15.05.2015 – 14.08.2015 було сплачено грошових коштів на користь позивача в загальному розмірі 376904,92 грн із призначенням платежу заборгованість згідно рішення суду №911/1294/15. Вказані обставини сторонами під час розгляду даної справи не заперечувались.

Оскільки Комбінат заборгованість згідно рішення сплатив лише частково, позивач просив стягнути з відповідача пені 299832,48 грн, розрахованої за період з 08.05.2015-08.05.2016, 18706,00 грн трьох процентів річних, 59928,89 грн інфляційних втрат, розрахованих за період з 08.05.2015-18.05.2015.

Відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

За приписами статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань”.

Отже чинне законодавство не пов’язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов’язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України в справі №6-1206цс15 та постанові Верховного Суду від 18.01.2018 в справі №309/4208/13-ц.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов’язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов’язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов’язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань. Суб’єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи – суб’єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.2. договору передбачено, передбачає, що за несвоєчасне, понад встановлений даним договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, Підприємство вправі вимагати від Комбінату сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Беручи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, суд здійснив перерахунок заявленої штрафної санкції та дійшов висновку про наступне.

Так, позивач звертаючись із даним позовом до суду здійснив нарахування суми пені, починаючи з 08.05.2015, посилаючись на той факт, що рішення Господарського суду Київської області в справі №911/1294/15 від 20.04.2015 набрало законної сили 07.05.2015. Однак, суд не погоджується з таким висновком Підприємства, оскільки з Єдиного державного реєстру вбачається, що вказане рішення набрало законної сили 08.05.2015, у зв’язку із чим, період за який нараховується пеня має розпочинатись з 09.05.2015.

Разом з тим, позивач, посилаючись на положення частини 6 статті 232 ГК України, обґрунтовує нарахування пені за період тривалістю один календарний рік. Суд вважає такі твердження Підприємства хибними, з огляду на те, що приписами вказаної статті передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Таким чином період нарахування пені в межах даної справи становить 09.05.2015-09.11.2015.

Крім того, із наданого до матеріалів справи розрахунку пені (який міститься в позовній заяві) вбачається, що Підприємство здійснює нарахування пені на суму 605303,38 грн, тобто на повну суму основного боргу, стягнуто за рішенням Господарського суду Київської області в справі №911/1294/15.

Однак, позивачем залишено поза увагою той факт, що Комбінат сплачував грошові кошти на виконання вказаного рішення суду, у зв’язку із чим база нарахування пені змінювалась в бік зменшення. Крім того, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що оскільки Комбінат здійснював перерахування грошових коштів в рахунок погашення заборгованості, стягнутої рішенням суду від 20.04.2015 без виокремлення вимог, тому для визначення бази нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов’язання слід застосовувати приписи статті 534 ЦК України.

У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу (стаття 534 ЦК України).

З огляду на вказане, суд здійснив перерахунок наступним чином:

- за період з 09.05.2015-06.08.2015 на суму 605303,38 грн;

- за період з 07.08.2015-09.08.2015 на суму 604350,92 грн;

- за 10.08.2015 на суму 554350,92 грн;

- за 11.08.2015 на суму 529350,92 грн;

- за 12.08.2015 на суму 504350,92 грн;

- за 13.08.2015 на суму 479350,92 грн;

- за 14.08.2015 на суму 454350,92 грн;

- за період з 15.08.2015-09.11.2015 на суму 454350,92 грн.

Беручи до уваги викладене вище, здійснивши арифметичний перерахунок, суд дійшов висновку, що обґрунтованою сумою пені, яка підлягає стягненню з відповідача є 150402,88 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що заявлені позивачем до стягнення суми трьох процентів річних та інфляційних підлягають перерахунку з урахуванням вказаного вище періоду прострочення та встановлених сум (баз) для нарахування компенсаційних платежів. Так, здійснивши арифметичний перерахунок, суд вважає за можливе покласти на відповідача обов’язок сплати на користь Підприємства 46783,95 грн інфляційних втрат та 15215,48 грн трьох процентів річних.

Приписами статей 76-77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Підприємства до Комбінату та стягненні з останнього на користь позивача пені в розмірі 150402,88 грн, 46783,95 грн інфляційних втрат та три проценти річних в розмірі 15215,48 грн.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного підприємства “ПАВЛІВСЬКЕ” до Приватного підприємства “Рось” в особі філії “ОХТИРСЬКИЙ СИРОКОМБІНАТ” про стягнення 378467,37 грн – задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "РОСЬ" (01010, місто Київ, вулиця Івана Мазепи, будинок 10; ідентифікаційний код 32191954) в особі філії "ОХТИРСЬКИЙ СИРКОМБІНАТ" (42700, Сумська область, місто Охтирка, вулиця Транспортна, будинок 1А; ідентифікаційний код 33370269) на користь Приватного підприємства "ПАВЛІВСЬКЕ" (42730, Сумська область, Охтирський р-н., село Мала Павлівка, вулиця Леніна, будинок 4; ідентифікаційний код 32364757) пеню в розмірі 150402,88 грн (сто п’ятдесят тисяч чотириста дві гривні 88 копійок), інфляційні втрати в розмірі 46783,95 грн (сорок шість тисяч сімсот вісімдесят три гривні 95 копійок), три проценти річних – 15215,48 грн (п'ятнадцять тисяч двісті п'ятнадцять гривень 48 копійок) та судовий збір в розмірі 3186,03 грн (три тисячі сто вісімдесят шість гривень 03 копійки).

3. У іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 31.07.2018.

СУДДЯ                                                                                                    В.В.ДЖАРТИ