ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/1870/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Проектно-будівельне об'єднання "Львівміськбуд" на рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2017 (суддя Фартушок Т.Б.) та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 (головуючий суддя: Кравчук Н.М., судді : Матущак О.І., Мирутенко О.Л.)

за позовом Закритого акціонерного товариства "Проектно-будівельне об'єднання "Львівміськбуд"

до 1. Державного реєстратора Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Шубеляка Ігоря Ярославовича, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат-Комплекс", 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Золочівський асфальтобетонний завод", 4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукат ЛВ",

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на

стороні відповідача: 1. Обласного комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", 2. Фізичної особи-підприємця Лаби Петра Івановича,

про скасування запису про реєстрацію права власності,

За участю представників:

позивача - ОСОБА_6. - в.о. голови правління,

відповідача 1 - не з'явився,

відповідача 2 - не з'явився,

відповідача 3 - не з'явився,

відповідача 4 - не з'явився,

третьої особи 1- не з'явився,

третьої особи 2 - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

ЗАТ "ПБО "Львівміськбуд" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до державного реєстратора Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Шубеляка Ігоря Ярославовича, ТзОВ "Агат-Комплекс", ТзОВ "Золочівський асфальтобетонний завод", ТзОВ "Дукат ЛВ", за участю третіх осіб, ОКП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", ФОП Лаби Петра Івановича про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер 101, щодо реєстрації за ТзОВ "Дукат ЛВ" господарської споруди під літ.ХI-1 площею 44,2кв.м, до складу якої входять підпірна стінка площею 194,5кв.м, заїзд площею 36кв.м, асфальтобетонна площадка площею 192кв.м, під'їзна колія №8 110м.п., під'їзна колія №9 110м.п.

У позовній заяві Позивач просить скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер 101, щодо реєстрації за Відповідачем 4 господарської споруди під літ.ХI-1 площею 44,2кв.м, до складу якої входять підпірна стінка площею 194,5кв.м, заїзд площею 36кв.м, асфальтобетонна площадка площею 192кв.м, під'їзна колія №8 110м.п., під'їзна колія №9 110м.п., оскільки стверджує, що вказаної споруди не існує та реєстрацію оспорюваної споруди проведено за адресою місцезнаходження земельної ділянки, яка належить Позивачу.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.11.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018, у справі № 914/1870/17 в позові відмовлено повністю.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний суд, встановив, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності будь-якого речового права на земельну ділянку по вул. Зелена, 238 у м. Львові, як і не подано доказів, які б дали змогу ідентифікувати земельну ділянку, про наявність прав на яку він вказує, відтак суд дійшов висновку, що даний факт позивачем не обґрунтовано та не доведено, відповідно не доведено порушення його прав, як користувача земельної ділянки за адресою м. Львів, вул. Зелена, 238, державною реєстрацією права власності на спірне нерухоме майно.

10.04.2018 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) Закритим акціонерним товариством "Проектно-будівельне об'єднання "Львівміськбуд" подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 у справі № 914/1870/17 до Касаційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2018 року у справі №914/1870/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

Ухвалою Верховного Суду від 26.04.2018 касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Проектно-будівельне об'єднання "Львівміськбуд" на рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 залишено без руху на підставі частини 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України, оскільки скаржником не надано документів, що посвідчують посадове становище Виконуючого обов'язки генерального директора ОСОБА_6; надано скаржнику строк для усунення недоліків до 11.05.2018.

08.05.2018 до суду скаржник звернувся з клопотанням про долучення документів на підтвердження посадового становища Виконуючого обов'язки генерального директора ОСОБА_6, а саме наказ від 20.04.2017 № 01, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Закритого акціонерного товариства "Проектно-будівельне об'єднання "Львівміськбуд" на рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 у справі № 914/1870/17 та призначено її до розгляду на 12 липня 2018 року о 12 год. 45 хв. у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, в залі судових засідань № 332.

Відповідач 4 - ТОВ "Дукат ЛВ" надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить суд скаргу залишити без задоволення, судові рішення без змін.

Від інших відповідачів (1,2,3 ) та третіх осіб (1,2) відзиви не надійшли.

12.07.2018 розгляд касаційної скарги було відкладено на 02.08.2018, оскільки на час призначення скарги до розгляду у Касаційному господарському суді витребувані матеріали справи № 914/1870/17 не надійшли.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник (позивач) вважає, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник (позивач) вважає, що суди попередніх судових інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме ст. ст. 125,126 Земельного Кодексу України. Стверджує, що земельна ділянка по вул.Зелена, 238, у місті Львові належить йому та підприємство використовує дану ділянку в своїй господарській діяльності.

Суди помилково не взяли до уваги рішення від 21.10.1985 року за №599, відповідно до якого позивачу було надана вищевказана земельна ділянка та знаходиться в його користуванні.

Крім того позивач вважає, що суди неправомірно взяли до уваги довідку БТІ, на підставі якої було зареєстровано за відповідачем 4 право власності на спірне нерухоме майно, оскільки вважає, що зазначена довідка є фіктивною (підробною).

З огляду на викладене, позивач у касаційній скарзі просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного суду, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить суд постанову апеляційного суду залишити без змін, касаційну скаргу позивача залишити без задоволення.

У судове засідання з'явився представник позивача, який просив суд скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного суду, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Як було встановлено судами, рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.10.1985 №599 надано Домобудівельному комбінату (правонаступником якого є ЗАТ "ПБО "Львівміськбуд") земельну ділянку по вул. Зелена, 238, у м. Львові (а.с. 38-40).

Згідно довідки Управління Держкомзему у м. Львові від 25.03.2010 №40/01-15/1366 про правовий статус земельної ділянки, земельна ділянка по вул. Зелена, 238 у м. Львові знаходиться в користуванні ЗАТ ПБО "Львівміськбуд" (а.с. 41 том І).

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №91189781 від 05.07.2017, державним реєстратором Лапаївської сільської ради прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) згідно з яким за ТзОВ "Агат-Комплекс" зареєстровано право власності на господарську споруду під літ.ХI-1 площею 44,2 кв.м, до складу якої входять підпірна стінка площею 194,5 кв.м, заїзд площею 36кв.м, асфальтобетонна площадка площею 192кв.м, під'їзна колія №8, №9 110м.п., (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101) (а.с. 55-56 том І).

Дана реєстрація відбулась на підставі довідки ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 17.12.2013 №6291, яка видана на підставі інвентаризаційних даних (а.с. 42 том І).

Позивач зазначав, що згідно вказаної довідки споруду збудовано у 1972р., проте, враховуючи, що ТзОВ "Агат-Комплекс" створений лише у 2000, тому останній не будував спірний об'єкт, не купував та не набував на підставі інших правочинів право власності на даний об'єкт.

Судами також встановлено, що спірний об'єкт Відповідачем 2 відчужено Товариству з обмеженою відповідальністю "Золочівський асфальтобетонний завод" (Відповідач 2), а в подальшому - Відповідач 3 відчужив спірний об'єкт Товариству з обмеженою відповідальністю "Дукат ЛВ" (Відповідач 4).

Звертаючись з даним позовом до суду, Позивач вважає запис про реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомого майна безпідставним, неправомірним, а тому просить суд його скасувати , оскільки вважає, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про право власності на спірне майно, якого фактично не існує.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди обох інстанцій вказали, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності будь-якого речового права на земельну ділянку по вул. Зелена, 238 у м. Львові, як і не подано доказів, які б дали змогу ідентифікувати земельну ділянку, про наявність прав на яку він вказує, відтак суд дійшов висновку, що даний факт позивачем не обґрунтовано та не доведено, відповідно не доведено порушення його прав, як користувача земельної ділянки за адресою м. Львів, вул.Зелена, 238, державною реєстрацією права власності на спірне нерухоме майно.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї суд касаційної інстанції вважає за необхідне відмітити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду:

"Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням."

Згідно з абз.3 ч.2 ст.20 Господарського кодексу України:

"Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом."

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі ЦК):

"1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства."

Згідно з ч.1, п. 10 ч.2 ст.16 ЦК:

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб."

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК:

"Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси."

Таким чином, для визнання рішення недійсним необхідна одночасна наявність двох обставин:

1. недодержання саме в момент прийняття рішення чинного на момент такого прийняття законодавства;

2. порушення прийняттям такого рішення прав або охоронюваних законом інтересів суб'єктів цивільних або господарських правовідносин.

При цьому, оскільки законність спірного рішення в даному випадку оцінюється саме в момент його прийняття, то і порушення прав або охоронюваних інтересів суб'єктів цивільних або господарських правовідносин повинно і може мати місце лише в момент прийняття такого рішення.

І. З приводу незаконності оскаржуваного запису суди попередніх інстанцій основну увагу приділили оцінці доведеності чи недоведеності фіктивності довідки БТІ та фактичного існування спірного об'єкту.

Разом з тим, судом першої інстанції прямо зазначено, що Позивач покликається на ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зазначаючи про відсутність такої підстави реєстрації як довідка БТІ.

Проте, жодного аналізу саме цього доводу рішення суду першої інстанції не містить.

В постанові апеляційного суду з цього приводу зазначено наступне:

"Натомість такі записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (ч.1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Підстави ж для державної реєстрації прав власності наведені в ст.27 вказаного закону.

З аналізу матеріалів інвентаризаційної справи щодо спірного об'єкта вбачається, що запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер 101, щодо реєстрації за ТзОВ «Дукат ЛВ» права власності внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав.

Проте, позивачем не ставляться вимоги щодо дій державного реєстратора про реєстрацію такого права, як і не ставиться вимоги щодо скасування самого рішення про державну реєстрацію."

Таким чином, суди попередніх інстанцій взагалі не розглянули по суті вищевказаний довід позивача про невідповідність оспорюваного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV.

Разом з тим, зазначена стаття 27 вказаного Закону визначає підстави для державної реєстрації прав, а саме, документи, на підставі яких така реєстрація відбувається.

Крім того, дане питання регулюється Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 № 703.

ІІ. З приводу порушення прийняттям такого рішення прав або охоронюваних законом інтересів позивача суди зазначили наступне.

Як на підставу позову Позивач зазначає себе власником та користувачем земельної ділянки за адресою: м.Львів. вул.Зелена, 238 та просить захистити його право володільця земельною ділянкою.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст.79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав; формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок; винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення Виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 21.10.1985р. №599, вирішено клопотання Домобудівельного комбінату Головльвівбуду задовільнити та для розширення будівництва виробничих цехів комбінату, крім прирізки площі 1,68га по вул.Зеленій, додатково відвести площу земельних ділянок 2,72га. До Рішення від 21.10.1985р. №599 додано викопіровку з генплану м.Львова, з якої вбачається, що означені ділянки знаходяться впритул до перехрестя вулиць Зелета та Луганська.

Відповідно до довідки Управління Держкомзему у м.Львові від 25.03.2010р. №40/01-15/1366 про правовий статус земельної ділянки, земельна ділянка по вул.Зелена, 238 у м.Львові площею 12,1102 знаходиться у користуванні ЗАТ «ПБО Львівміськбуд» (ДБК-1) (згідно списку землекористувачів і землевласників Галицького району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.1998р. №51 «Про інвентаризація земель м.Львова», державний акт на право власності на земельну ділянку ПП «Галицькі страви» для будівництва та обслуговування АЗС (зареєстрований за №02:05:438:01996 від 28.09.2005р. в книзі записів 02-6), ухвали Львівської міської ради від 12.02.2004р. №1062, від 16.12.2004р. №1983, від 16.03.2006р. №№3570, 3573, від 07.06.2007р. №917, від 16.02.2009р. №2419 щодо вилучення частин земельних ділянок).

Проте, зазначені документи не є документами, що посвідчують право на земельну ділянку.

Щодо доводів Позивача про те, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.10.1985р. №599 надано Позивачу (на той час Домобудівельний комбінат, правонаступником якого є Позивач) земельну ділянку по вул.Зелена, 238 у м.Львові, суд зазначає наступне.

Надана Позивачем копія плану земельної ділянки, яка розташована по вул.Зелена, 238, не є правовстановлюючим документом, який міг би підтвердити знаходження такої в користуванні Позивача чи інші правомоччя Позивача щодо даної земельної ділянки. При цьому суд бере до уваги, що згідно представленого плану, площа ділянки складає 9,9100га і різниться від площі ділянки, зазначеної в інших представлених Позивачем документах.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності будь-якого речового права на земельну ділянку по вул.Зелена, 238 у м.Львові, як і не подано доказів, які б дали змогу ідентифікувати земельну ділянку, про наявність прав на яку він вказує, суд приходить до висновку про Позивачем не обґрунтовано та не доведено наявність, а відтак і порушення його прав як користувача земельної ділянки за адресою м.Львів, вул.Зелена, 238 державною реєстрацією права власності на спірне нерухоме майно.

Разом з тим, дані висновки судів першої та апеляційної інстанції колегія суддів касаційного суду вважає передчасними виходячи з наступного.

Земельний кодекс України, на який посилалися суди, набрав чинності з 01.01.2002.

Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 21.10.1985р. №599, вирішено клопотання Домобудівельного комбінату Головльвівбуду задовольнити та для розширення будівництва виробничих цехів комбінату, крім прирізки площі 1,68га по вул.Зеленій, додатково відвести площу земельних ділянок 2,72га.

При цьому, до даного рішення додано викопіровку з генплану м.Львова, в якій зазначено, що це викопіровка до рішення №599 від 21.10.1965р., а не 1985р.

Крім того, пунктом 3 зазначеного рішення зобов'язано Управління головного архітектора забезпечити відвід земельних ділянок з уточненням червоної лінії по вул. Зеленій та видачу архітектурно-планувального завдання на забудову і благоустрій.

Також, з копії викопіровки до рішення №599 від 21.10.1965, яка надана позивачем як доказ виділення йому земельної ділянки, вбачається можливість початкового виділення Домобудівельного комбінату 9,64 га ще в 1954 р.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.20 Земельного кодексу УРСР, який діяв з 08.07.1970 по 01.01.1992:

"Відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі."

Згідно зі ст.22 вказаного Кодексу:

"Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється."

Згідно зі ст.180 Земельного кодексу УРСР, прийнятого Постановою Всеукраїнського ЦВК 29 грудня 1922 року, який діяв до вищевказаного Кодексу, в т.ч. і в 1954р. та 1965р., провадження з землеустрою здійснюється в наступній послідовності: 1) порушення справи з землеустрою; 2) підготовка справи з землеустрою, складання проекту землеустрою та надання його учасникам; 3) затвердження проекту землеустрою та приведення його до виконання з встановленням межових знаків; 4) складання та видача сторонам землевпорядних документів.

У статті 193 вказаного кодексу зазначено, що після затвердження проектів землеустрою, землевпорядними установами складаються та після державної реєстрації землеволодінь, видаються належним чином засвідчені документи.

Стаття 194 зазначеного кодексу встановлювала, що будь-які плани та акти землекористування, якщо вони не складені землевпорядними установами, належним чином ними не посвідчені, є недійсними та не є доказом законного землекористування.

На вказані норми суди уваги не звернули та не з'ясували наявності у позивача відповідних правовстановлюючих документів та проектів землеустрою щодо відводу в натурі спірної земельної ділянки відповідно до вищевказаних норм відповідного земельного законодавства, а отже не надали належної правової оцінки доводам позивача стосовно виділення йому земельної ділянки, яка відповідно до довідки Управління Держкомзему у м. Львові від 25.03.2010 №40/01-15/1366 про правовий статус земельної ділянки, земельна ділянка по вул. Зелена, 238 у м. Львові знаходиться в користуванні ЗАТ ПБО "Львівміськбуд" (а.с. 41 том І).

Також належним чином не досліджені з наданням відповідної оцінки акти, наведені у вказаній довідці Управління Держкомзему у м.Львові від 25.03.2010р. №40/01-15/1366 в якості підтвердження права користування позивача на спірну земельну ділянку.

В свою чергу, перевірка і переоцінка доказів та встановлення по новому фактичних обставин справи в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014:

"Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року)."

Згідно з п.2 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України:

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду."

Відповідно до п.1 ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України:

"Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність касаційну скаргу позивача задовольнити частково, судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Проектно-будівельне об'єднання "Львівміськбуд" на рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 та рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2017 у справі №914/1870/17 скасувати повністю, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський