ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/502/18
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта"

на рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018 р. (суддя Щавинська Ю.М.) вступну та резолютивну частину якого проголошено у судовому засіданні о 12:43 у м. Одесі, просп. Шевченка, 29. Повний текст складено 29.05.2018.

по справі №916/502/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта"

про стягнення 119 450, 53 грн.

ВСТАНОВИВ

У березні 2018 Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (далі - ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця") звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" (далі - ТОВ "Сеуранта"), в якому просило стягнути з відповідача штрафні санкції та пеню у сумі 119 450, 53 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" зазначило, що відповідачем не було виконано вимог укладеного між сторонами договору поставки в частині повної та вчасної поставки товару, у зв'язку із чим останній повинен сплатити на користь позивача пеню та штраф, які передбачені договором.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24.05.2018 р. позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Сеуранта" на користь ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" пеню у сумі 5 000 грн., штраф у сумі 10 000 тисяч грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1 791 грн. 76 коп.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилаючись на умови укладеного між сторонами договору поставки зазначив, що відповідачем поставка товару здійснена не в повному обсязі, у зв'язку із чим у ТОВ "Сеуранта" наявна прострочка виконання зобов'язання, що свідчить про наявність підстави для застосування у відповідності до умов п.11.3. договору штрафних санкцій, які позивачем розраховані вірно та складають 119 450, 53 грн.

Разом з цим, посилаючись на приписи ст.233 ГК України, яка кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України та п. 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" місцевим господарським судом зазначено, що враховуючи недоведеність позивачем будь-яких збитків, викликаних недопоставкою товару та нез'явлення подібних вимог взагалі, самостійне встановлення ПАТ "Укрзалізниця" на сайті держзакупівель статусу "договір виконаний", а також те, що позивачем не ставилося питання щодо виконання зобов'язання в натурі в повному обсязі, суд, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 ГК України, вважає за правомірне зменшити нараховані позивачем штрафні санкції у вигляді штрафу до 10 000 грн. та пені до 5 000 грн.

Не погодившись з означеним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018 по справі №916/502/18 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим, упередженим та таким, яке винесено з недотриманням вимог матеріального та процесуального права відповідно до ст. 236 ГПК України виходячи з наступного.

Так апелянт вважає безпідставним та незаконним застосування судом першої інстанції права зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки проігнорувавши вимоги ст. 193 ГК України та ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України суд звільнив відповідача від сплати штрафних санкцій за невиконання зобов'язань за договором у розмірі 104 450,53 грн.

За твердженням апелянта ст. 551 ЦК України на яку посилається суд першої інстанції визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Проте, за твердженням скаржника, відповідач не звертався до суду із заявою про зменшення розміру штрафних санкцій з підстав надмірно великих штрафних санкцій. Крім того сторонами не вставилось та не досліджувалось питання щодо надмірно великої суми штрафних санкцій, які начебто перевищують збитки апелянта.

Скаржник також відзначає, що ст. 233 ГК України передбачені умови, з урахуванням яких суд може зменшити розмір штрафних санкцій, а саме ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Також посилаючись на п.3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» апелянт зазначає, що вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд також повинен об'єктивно оцінити чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони, тощо. Отже апелянт вважає, що зменшення розміру штрафних санкцій є правом суду, розмір такого зменшення ґрунтується на обставинах справи, встановлених судом при дослідженні поданих сторонами доказів. За твердженням скаржника, в оскаржуваному судовому рішенні відсутні будь-які обґрунтування щодо дослідження вказаних обставин для зменшення штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, невжиття заходів відповідача для виконання своїх зобов'язань згідно умов договору, які станом на теперішній час є невиконаними, причини з яких відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором та наслідки порушення зобов'язання відповідачем, що призвело до невмотивованих висновків про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, що на думку апелянта є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі №916/502/18 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" на рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018, визначено розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" на рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018 у справі №916/502/18 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

19.07.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано апеляційну скаргу ТОВ "Сеуранта" на рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018 у справі №916/502/18.

В своїй апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018 у справі №916/502/18 та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так апелянт зазначає, що від начальника служби матеріально-технічного забезпечення Дениса Коваленко надійшла інформація про зменшення фінансування та неможливість замовником прийняти весь об'єм товару згідно специфікації №1 та про те, що заявок на поставку товару не буде. При цьому економістом служби матеріально-технічного забезпечення Сергієм Ковальчуком було усно узгоджено дату та об'єм поставок, які й було здійснено: 3 тони на суму 466 917,12 грн. 26.12.2017р. та 0,49 тон на суму 76 263,13 грн. 27.12.2017р.

До того ж, як вказує скаржник, 27.12.2017р. між сторонами по справі було укладено додаткову угоду №1 до договору поставки №ОД/НХ-17-161НЮ, відповідно до якою у зв'язку із виробничою потребою сторони домовились продовжити строк дії договору та ввести в дію Специфікацію №2 на суму 210 112,70 грн. Вказаною угодою встановлено термін дії специфікації №1 до 31.12.2017р., а з 01.01.2018р. по 31.03.2018р. по специфікації №2. На думку апелянта, умови додаткової угоди було виконано сторонами у повному обсязі, що підтверджується видатковою накладною та актом приймання-передачі №2 від 27.02.2018 р.

Скаржник також відзначає, що 28.12.2017 р. ним було направлено позивачу електронного листа щодо узгодження чи продовження специфікації №1, чи зменшення об'єму поставки за договором. Однак відповіді на вказаний електронний лист ТОВ "Сеуранта" так і не отримало.

Також апелянт зазначає, що на сайті "державні та комерційні закупівлі України" міститься інформація про статус договору №ОД/НХ-17-161НЮ - виконаний: "договір був підписаний та виконаний сторонами у повному обсязі".

З урахуванням вищевикладеного апелянт зазначає, що ТОВ "Сеуранта" вважало всі свої зобов'язання перед позивачем виконаними.

Крім того, скаржник наголошує на неможливості стягнення одночасно пені та штрафу за одне і те саме порушення чи правопорушення одного виду, про що зазначено у постанові ВСУ від 24.12.2013р. №3-37гс13.

Скаржник також зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повноважень підписанта позовної заяви, які б надавались особами уповноваженими на вчинення дій від імені юридичної особи - позивача, у зв'язку із чим апелянт вважає, що позовна заява підписана не уповноваженою особою.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, копію ухвали суду від 26.06.2018 позивачем отримано 04.07.2018 , відповідачем - 17.07.2018.

Однак станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

11.07.2018 та 12.07.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзиви на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" від ТОВ "Сеуранта" в яких останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, скасувати рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018 та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Так у своїх запереченнях відповідач зазначає, що у відповідності до умов укладеного між сторонами договору поставки строк його дії було визначено до 31.12.2017. Таким чином, здійснити поставку товару після закінчення строку дії договору не є можливим. До того ж, як стверджує відповідач, у порушення умов договору, він не отримував від позивача заявки на поставку товару.

Відповідач також зазначає, що за усною домовленістю сторін було погоджено поставку товару у розмірі меншому, аніж визначено договором. Відповідач зазначає, що додатковою угодою до договору сторони погодили продовжити строк дії договору до 31.12.2017 та ввести в дію специфікацію №2 на суму 210112,70 грн., умови додаткової угоди, як стверджує відповідача, виконано сторонами у повному обсязі.

За твердженням відповідача 28.12.2017 ним було направлено позивачеві електронний лист про необхідність терміново узгодити чи продовження терміну дії специфікації №1 чи зменшення об'єму поставки за договором. Однак відповіді на вказаний лист відповідач не отримав. Крім того, відповідач зазначає, щ на сайті «Державні та комунальні закупівлі України» з'явилась інформація про виконання сторонами договору поставки.

Отже, з урахуванням того, що сторонами було усно узгоджено зменшення об'єму поставки у зв'язку з зменшенням фінансування, узгоджено нову специфікацію №2, збоку відповідача не надходило претензій або повідомлень про необхідність поставки товару за специфікацією №1, враховуючи сплив дії договору та специфікації №1, виконання у повному обсязі зобов'язань за специфікацією №2 та наявністю інформації про виконання сторонами договору, відповідач вважає, що виконано всі свої зобов'язання перед позивачем у повному обсязі.

Крім того, відповідач наголосив на неможливості стягнення одночасно пені та штрафу за одне і те саме порушення чи правопорушення одного виду, про що зазначено у постанові ВСУ від 24.12.2013р. №3-37гс13.

В ході апеляційного розгляду даної справи Одеським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.12.2017 р. між ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (Замовник) та ТОВ "Сеуранта" (Постачальник) було укладено договір поставки №ОД/НХ-17-161НЮ (а.с.11-12), відповідно до умов якого Постачальник передає у власність Замовника, а Замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації, що додається до договору про закупівлю і є його невід'ємною частиною.

Кількість та асортимент товару визначається у специфікації, яка є невід'ємною частиною договору (п.3.1. договору).

Розділом 5 договору врегульовано строки та порядок поставки товару, згідно якого товар має бути поставлений в обсягах і в строки (періоди), які визначені графіком поставки (п.5.1. договору).

В межах конкретного періоду (кварталу) поставки товару, визначеного графіком поставки Постачальник зобов'язаний здійснити поставку товару на підставі письмових заявок замовника у строки і обсягах, визначених в цих заявках, але не пізніше ніж впродовж 10 робочих днів з моменту їх отримання у будь-який спосіб (факсом, електронною поштою, листом за адресою: 65074, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, буд.63) (п.5.2. договору).

У разі відсутності письмової заявки замовника в межах конкретного періоду (кварталу) поставки, постачальник самостійно в межах такого періоду визначає дату виконання обов'язку із поставки товару, але не пізніше останнього дня відповідного періоду (кварталу) визначеного графіком поставки (п.5.3. договору).

Дострокове виконання обов'язку із поставки товару допускається виключно за погодженням сторін договору (п.5.4. договору).

У відповідності до п.п.6.1., 6.4. договору замовник оплачує поставлений товар постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації. Загальна сума по договору 1 050 563,52 грн., у тому числі ПДВ 20% 175 093,92 грн.

Згідно п.7.3. договору днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Положеннями пункту 11.1. договору встановлено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за даним договором винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України і цим договором.

Пунктом 11.3. договору передбачено, що постачальник за даним договором несе наступну відповідальність: у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день затримки; за порушення термінів поставки продукції, визначених договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості непоставленої в строк продукції.

Строк дії цього договору встановлюється сторонами з моменту його підписання до 31.12.2017р., а в частині виконання обов'язків щодо розрахунків по договору - до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому закінчується строк реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН за операціями із цього договору (п.16.2. договору).

Додатком №1 до договору є специфікацію №1 (а.с.13), за якою загальна сума поставки Бабіту Б-16 масою 6,75 тон складає 1 050 563,52 грн.

Додатком №2 до договору є графік поставки (а.с.14) відповідно до якого Бабіт Б-16 масою 6,75 тон має бути поставлений у IV кварталі.

Як вказує позивач, 27.12.2017 р. ним на електрону пошту відповідача було направлено письмову заявку за вих.№НХ13/14347 від 20.12.2017р. (а.с.15), згідно якої ПАТ "Українська залізниця" просило поставити 6,75 тон бабіту Б-16 на загальну суму 1 050 563,52 грн.

Згідно видаткової накладної №108 від 26.12.2017р. позивачу було поставлено бабіт Б-16 кількістю 3 тони на загальну суму 466 917,12 грн., згідно видаткової накладної №112 від 27.12.2017р. бабіт Б-16 кількістю 0,49 тони на загальну суму 76 263,13 грн. Залишок товару відповідачем поставлено не було.

Порушення відповідачем термінів поставки товару та відсутність сплати штрафних санкцій стали підставою для звернення позивача до суду із позовом про стягнення з ТОВ "Сеуранта" передбачено п.11.3. договору штрафу та пені.

Судом першої інстанції позовні вимоги визнано обґрунтованими, але з власної ініціативи місцевим господарським судом зменшено розмір штрафу до 10 000 грн. та пені до 5 000 грн.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком господарського суду Одеської області, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Колегія суддів відзначає, що звертаючись із позовною заявою ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" зазначило, що нею було надіслано на адресу відповідача заявку на поставку товару згідно договору поставки №ОД/НХ-17-161НЮ від 18.12.2017, а саме 6,75 тон бабіту Б-16 на загальну суму 1 050 563,52 грн.

Разом з цим наявні матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що даний лист (заявка) був отриманий ТОВ "Сеуранта".

Посилання позивача, та зазначення на обороті даного листа, про направлення його на електронну адресу відповідача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у реквізитах сторін, які визначені в укладеному між сторонами договорі поставки не зазначено електронної адреси за якою здійснює листування ТОВ "Сеуранта".

Проте, як визначено сторонами у п. 5.3. договору поставки у разі відсутності письмової заявки замовника в межах конкретного періоду (кварталу) поставки, постачальник самостійно в межах такого періоду визначає дату виконання обов'язку із поставки товару, але не пізніше останнього дня відповідного періоду (кварталу) визначеного графіком поставки. Отже, останнім днем виконання зобов'язання з поставки товару, з урахуванням графіку поставки, що є додатком №2 до договору, за договором є 31.12.2017 р., однак, оскільки 31.12.2017 р. припадає на вихідній день, то останнім днем виконання зобов'язання з поставки товару за договором є 02.01.2018 р.

Отже, відсутність заявки на поставку товару від позивача не звільняє ТОВ "Сеуранта" від обов'язку щодо поставки товару у повному обсязі та строки визначені договором.

Разом з цим наявними матеріалами справи підтверджується, що поставка товару здійснена відповідачем частково, а саме згідно видаткової накладної №108 від 26.12.2017 р. позивачу було поставлено бабіт Б-16 кількістю 3 тони на загальну суму 466 917,12 грн., згідно видаткової накладної №112 від 27.12.2017р. бабіт Б-16 кількістю 0,49 тони на загальну суму 76 263,13 грн. Залишок товару відповідачем поставлено не було.

Отже наявними матеріалами справи підтверджується, що відповідачем не було виконано свого обов'язку за договором щодо вчасної та в повному обсязі поставки товару.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 548 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Право на нарахування штрафних санкцій сторони передбачили у п. 11.3. договору, яким визначено, що постачальник за даним договором несе наступну відповідальність: у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день затримки; за порушення термінів поставки продукції, визначених договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості непоставленої в строк продукції.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені та штрафу колегія суддів дійшла висновку, що вони зроблені арифметично і методологічно правильно, з урахуванням умов договору, чинного законодавства, та періодів прострочки.

Разом з цим судова колегія не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо зменшення нарахованих позивачем штрафні санкції у вигляді штрафу до 10 000 грн. та пені до 5 000 грн. у зв'язку з наступним.

Так користуючись своїм правом на зменшення заявлених позивачем штрафних санкцій суд першої інстанції зазначив, що наявність будь-яких збитків, викликаних недопоставкою товару, позивачем не доведена та подібні вимоги взагалі не заявлялися, про самостійне встановлення ПАТ "Укрзалізниця" на сайті держзакупівель статусу "договір виконаний", а також те, що позивачем не ставилося питання щодо виконання зобов'язання в натурі в повному обсязі.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У відповідності до приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Разом з цим посилаючись на відсутність будь-яких збитків, викликаних недопоставкою товару, про самостійне встановлення ПАТ "Укрзалізниця" на сайті держзакупівель статусу "договір виконаний", а також те, що позивачем не ставилося питання щодо виконання зобов'язання в натурі в повному обсязі судом першої інстанції не зазначено якими саме доказами по справі підтверджуються дані твердження.

Отже судом першої інстанції не вказано, з посиланням на належні та допустимі докази, які виключені обставини стали підставою для зменшення штрафних санкцій.

Не надано судом першої інстанції з оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов'язанні. Так матеріали справи не містять доказів того, що стягнення з відповідача заявлених штрафних санкцій призведе до погіршення його фінансового стану, ускладнить господарську діяльності, тощо.

Крім того судом першої інстанції не взято до уваги того, що відповідач взагалі не звертався до суду із заявою про зменшення розміру штрафних санкцій, даний спір виник саме з вини відповідача, який неналежним чином виконував взяті на себе договірні зобов'язання та жодним чином не обґрунтував неможливість такого виконання та не враховано наслідків такого невиконання.

Отже, колегія суддів вважає, що зазначені судом першої інстанції підстави для зменшення розміру штрафних санкцій не є винятковими у даному спорі, у тому й зменшення розміру штрафних санкцій є необґрунтованим.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладено, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" підлягає задоволенню, рішення господарського суду Одеської області від 24.05.2018 р. скасуванню, а позов задоволенню.

Разом з цим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача з наступних підстав.

Так посилаючись на неможливість дострокової поставки товару, а також поставки його після закінчення строку дії договору, тобто після 31.12.2017 р., відповідачем не взято до уваги, що в даному випадку має місце не дострокове виконання умов договору, а застосування п.5.3. договору щодо необхідності поставки повного об'єму товару не пізніше останнього дня відповідного періоду (кварталу) визначеного графіком поставки.

Не можуть бути прийняті до уваги й посилання скаржника про звернення позивача до ТОВ "Сеуранта" в усному порядку щодо зменшення об'ємів поставки з огляду на зменшення фінансування та неможливість прийняття всього об'єм товару згідно специфікації №1, оскільки у відповідності до п.5.5. договору, Замовник має право в односторонньому порядку зменшити обсяги, змінити терміни поставки (закупівлі), визначені графіком поставки, шляхом відповідного письмового повідомлення постачальника не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку періоду (кварталу) у якому зменшується обсяг (змінюються строки) поставки (закупівлі) (п.5.5. договору). Проте, відповідачем не надано, а матеріали справи не містять жодних доказів того, що Замовником було змінено строки поставки чи об'єми поставки товару.

Щодо посилань ТОВ "Сеуранта" на укладену 27.12.2017 р. сторонами по справі додаткову угоди №1 до договору №ОД/НХ-17-161НЮ від 18.12.2017 р. (а.с.56-57), колегія суддів відзначає, що у відповідності до даної угоди сторони у зв'язку із виробничою потребою домовились продовжити строк дії договору та ввести в дію Специфікацію №2 на суму 210 112,70 грн. Угода вступає в силу з 01.01.2018 р.

Відповідно до пункту 6 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 27.12.2017р.) сума договору складає 1 260 676,22 грн.

Додатком №3 до договору сторонами було встановлено іншу специфікацію за №2, за якою загальна сума поставки Бабіту Б-16 масою 1,35 тон складає 210 112,70 грн.

Термін дії договору - з моменту його підписання до 31.12.2017р. по специфікації №1, з 01.01.2018 р. по 31.03.2018 р. по специфікації №2 (п.16.2. договору в редакції додаткової угоди №1).

Відповідачем встановлений Специфікацією №2 об'єм товару було поставлено позивачу майже в повному обсязі 1.345 тон на загальну суму 209 334,50 грн., що підтверджується видатковою накладною №2 від 27.02.2018р. (а.с.58) та актом-прийму передачі № 2 від 27.02.2018р. (а.с.59).

Разом з цим колегія суддів наголошує, що зазначена додаткова угода не може бути прийнята судом як доказ зміни термінів і обсягів поставки по специфікації №1, оскільки вказаною додатковою угодою сторонами було додано нову специфікацію №2 на суму 210 112,70 грн. та одночасно змінено загальну суму договору, яка складає 1 260 676,22 грн. Поставка товару за специфікацією №2 не є предметом розгляду у даній справі, оскільки позивач звертаючись із позовом до суду посилався саме на специфікацію №1.

Щодо посилань відповідача не неможливість одночасного стягнення пені та штрафу з посиланням на постанову Верховного Суду України від 24.12.2013 р. у справі №3-37гс13 колегія суддів зазначає наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17.

У справі, що переглядається, договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу, а відтак наявні правові підстави для одночасного стягнення пені та штрафу.

Твердження відповідача щодо неможливості подвійного стягнення пені з посиланням на постанову Верховного Суду України від 24.12.2013 р. у справі №3-37гс13, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки викладені у вказаній постанові висновки зведені до неможливості стягнення саме подвійної пені, тоді як в даному випадку до стягнення заявлені пеня та штраф.

Щодо посилань відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв'язку із прийняттям позовної заяви, яка підписана не уповноваженими особами колегія суддів відзначає, що позовна заява від імені Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" підписана представниками Зайцевим С.М., який діє на підставі довіреності від 30.10.2017 (а.с.17) та Чібічьян О.Р., який діє на підставі довіреності від 31.10.2017 (а.с.18). Право на подання позову даними представниками визначено у п. 2.1. вказаних довіреностей.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення ТОВ "Сеуранта" не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ "Сеуранта".

У відповідності до ст. 129 ГПК України у зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, частковим скасуванням рішення суду першої інстанції та задоволенням позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця", судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 25.04.2018 р. у справі №916/502/18 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені та штрафу у розмірі 104 450 грн. 93 коп. скасувати.

В іншій частині рішення господарського суду Одеської області від 25.04.2018 р. залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Позов Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" (65074, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, 63, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, ) штраф у розмірі 101476 грн. 66 коп. та пеню у розмірі 17973,87 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" (65074, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, 63, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, ) 1791 грн. 76 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" (65074, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, 63, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, ) 2687 грн. 63 коп. судового збору за подання апеляційної скарги».

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання повного судового рішення є 03.08.2018 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Мишкіна М.А.