ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/4400/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Баранець О.М., Вронська Г.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство МОСТ-1"

на рішення Господарського суду Харківської області

(суддя - Светлічний Ю.В.)

від 14.03.2018,

та постанову Харківського апеляційного господарського суду

(головуючий - Медуниця О.Є., судді - Гребенюк Н.В., Істоміна О.А.)

від 30.05.2018

за позовом дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство МОСТ-1"

про стягнення 1 420 384,31 грн

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року дочірнє підприємство "Донецький облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до господарського суду із позовом про стягнення з відповідача 1 164 742,09 грн інфляційних втрат, 109 353,00 грн 3 % річних, 146 289,22 грн 1% штрафу, а всього 1 420 384,31 грн за період з 14.01.2015 по 07.06.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно з затвердженою господарським судом у справі № 922/59/16 мировою угодою, укладеною між сторонами.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.03.2018 позов задоволено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство МОСТ-1" на користь дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 1 164 742,09 грн інфляційних втрат, 109 353,00 грн 3% річних, 146 289,22 грн 1% штрафу та судовий збір.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2018 змінено рішення місцевого господарського суду від 14.03.2018. Резолютивну частину рішення місцевого суду викладено в іншій редакції. Позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Впроваджувальне підприємство Мост-1" на користь ДП "Донецький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 198 441,33 грн інфляційних втрат, 38 211,30 грн 3% річних, 146 289,22 грн 1% штрафу. В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковою постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 здійснено розподіл судового збору.

18.06.2018 відповідач ТОВ "Впроваджувальне підприємство МОСТ-1" подало касаційну скаргу на рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2018 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2018, в якій просить змінити постановлені у справі судові рішення в частині стягнення штрафу в сумі 146 289, 22 грн, зменшивши його до 20 000,00 грн. Просив застосувати п. 6 мирової угоди лише в тій частині, в якій вона не суперечить вимогам ч. 2 ст. 549 ЦК України.

Підставами для зміни постановлених у справі судових рішень в частині стягнення штрафу зазначає те, що ці судові рішення не відповідають ч. ч. 2, 5 ст. 236 ГПК України. Зазначає, що апеляційним судом не надано жодної оцінки аргументам відповідача щодо неможливості стягнення штрафу у розмірі, визначеному позивачем. На думку відповідача, судами неправильно витлумачено ст. ст. 536, 546, 549, 625 ЦК України та порушено ст. 61 Конституції України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судами, 27.01.2014 між ДП "Донецький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (позикодавцем) та ТОВ "ВП МОСТ-1" (позичальником) було укладено договір зворотної фінансової допомоги № 01-26/06/1/14, за умовами якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику зворотню фінансову допомогу в розмірі 2 000 000,00 грн, а останній - повернути її на умовах, визначених договором.

За п. п. 7.2 - 7.4 договору № 01-26/06/1/14 при простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповерненої суми допомоги. При простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 7.2 договору, сплачує проценти в розмірі 3% річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. При простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник зобов'язаний повернути суму допомоги (її неповернену частину в разу дострокового повернення частини допомоги), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення.

Судами встановлено, що відповідач зобов'язання за договором зворотної фінансової допомоги № 01-26/06/1/14 від 27.01.2014 не виконав, внаслідок чого ДП "Донецький облавтодор" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "ВП МОСТ-1" основного боргу, штрафу, 3% річних і інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.03.2016 у справі № 922/59/16 затверджено укладену між сторонами мирову угоду, за умовами якої: 1. Відповідач визнає, що його заборгованість перед позивачем на момент укладення цієї угоди становить 2 000 000,00 грн основного боргу. Відповідач також визнає своє зобов'язання щодо компенсації позивачу витрат зі сплати судового збору у розмірі 42 974, 05 грн. 2. Відповідач гарантує, що вищевказана заборгованість перед позивачем, яка дорівнює 2 000 000 грн, а також витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 42 974, 04 грн, а всього 2 042 974,05 грн, буде сплачена ним у строк не пізніше 24.07.2016. 3. Відповідач має право дострокового виконання зобов'язання незалежно від зазначеного терміну у п. 2 угоди. 4. Позивач після укладення зазначеної угоди ініціює припинення провадження за справою № 922/59/16 про стягнення заборгованості. 5. Позивач заявляє, що у випадку належного виконання цієї угоди, не матиме жодних майнових претензій до відповідача з приводу заборгованості, погашення якої є предметом угоди. 6. У випадку несплати відповідачем суми заборгованості в строк, передбачений п. 2 цієї угоди, позивач має право вимагати стягнення штрафу у розмірі 1% від суми, що не сплачена в строк до 24.07.2016 за кожен місяць прострочення, а також 3% - річних та інфляційні нарахування, відповідно ст. 625 ЦК України. 7. Зазначена мирова угода набуває юридичної сили з моменту її підписання сторонами та затвердження Господарським судом Харківської області.

Цією ухвалою припинено провадження у справі № 922/59/16.

Відповідач свої зобов'язання за мировою угодою від 22.03.2016 виконав з порушенням строку, визначеного у цій угоді, зокрема 28.10.2016 відповідачем було сплачено позивачу 42 974,00 грн, 30.11.2016 - 500 000,00 грн, 06.01.2017 - 500 000,00 грн, а 08.06.2017 - 1 000 000,00 грн.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки відповідач свої зобов'язання зі сплати коштів за укладеною мировою угодою виконав лише 07.06.2017, то з нього підлягають стягненню 146 289, 22 грн 1% штрафу, 109 353, 00 грн 3% річних та 1 164 742, 09 грн інфляційних втрат за період з 14.01.2015 по 07.06.2017. Зазначав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд дійшов висновку про те, що внаслідок укладення мирової угоди від 22.03.2016 та затвердження її судом було змінено, зокрема, строк сплати заборгованості за договором, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 14.01.2015 по 21.03.2015. При цьому, здійснивши перерахунок заявлених позивачем сум, встановив, що з відповідача підлягає стягненню 198 441,33 грн інфляційних втрат, 38 211,30 грн 3% річних, 146 289,22 грн 1% штрафу за період з 25.07.2016 по 07.06.2017.

Як вбачається із матеріалів касаційної скарги, відповідач не погоджується із судовими рішеннями у частині стягнення з нього 146 289,22 грн штрафу та просить судові рішення в цій частині змінити.

У п. 6 мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.03.2016, сторони погодили, зокрема, що у випадку несплати відповідачем суми заборгованості в строк, передбачений п. 2 цієї угоди, позивач має право вимагати стягнення штрафу у розмірі 1% від суми, що не сплачена в строк до 24.07.2016 за кожен місяць прострочення.

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України).

При цьому, пеня може обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання не лише за кожен день прострочення виконання, а й місяць (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у п. 73 постанови у справі № 444/9519/12).

Отже, розмір погодженої сторонами у мировій угоді штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі за кожен місяць прострочення відповідає поняттю "пеня". Зазначення в мировій угоді неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у випадку прострочення виконання зобов'язання (сплати коштів).

Врахувавши вказане, період прострочення сплати заборгованості, умови затвердженої судом мирової угоди (п. 6. мирової угоди від 22.03.2016, в якому сторонами було погоджено стягнення неустойки і порядок такого стягнення (у відсотковому розмірі за кожен місяць прострочення)), апеляційний суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 146 289,22 грн неустойки.

Таким чином, постанова апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 146 289,22 грн неустойки є обґрунтованою.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно витлумачено ст. ст. 536, 546, 549, 625 ЦК України, то вони є безпідставними, адже апеляційним судом було правильно застосовано ті норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в частині стягнення з відповідача неустойки.

Безпідставними є посилання відповідача на порушення апеляційним судом ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки нарахування 3 % річних в силу ст. 625 ЦК України носять компенсаційний, а не штрафний характер та 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України. Отже, стягнення 3 % річних разом із неустойкою (пенею) не є подвійною відповідальністю за одне й те саме правопорушення в розумінні ст. 61 Конституції України.

Крім того, у межах одного виду відповідальності може застосовуватись і різний набір санкцій (штраф, пеня), що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Таким чином, відповідачем відповідно до вимог ст. 74 ГПК України не доведено, що він був двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення та, що апеляційним судом було порушено вказану статтю Основного Закону.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди відповідача з п. 6 мирової угоди від 22.03.2016, яку відповідач підписав і на умови якої погодився, що була затверджена ухвалою господарського суду. Ці доводи не спростовують правомірність висновків апеляційного суду щодо стягнення з відповідача неустойки у сумі 146 289,22 грн.

З урахування вимог ст. 300 ГПК України судом касаційної інстанції не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними чи недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині прийнята з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для її зміни в цій частині немає.

В решті постанова апеляційного суду від 30.05.2018 ніким не оскаржувалася, а тому судом касаційної інстанції не переглядалася.

Оскільки підстав для зміни постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині немає, то судовий збір згідно з ст. 129 ГПК України за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство МОСТ-1" залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30 травня 2018 року у справі за № 922/4400/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Баранець

Г. Вронська