КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2018 р. Справа№ 910/711/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Кропивної Л.В.

за участю секретаря судового засідання Чміль Я.Є.

та представників учасників провадження у даній справі у відповідності до протоколу судового засідання від 24.07.2018

розглядаючи матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2

на рішення господарського суду міста Києва від 14.05.2018

у справі № 910/711/18 (суддя Головіна К.І.)

за позовною заявою ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Платинум Банк" Ірклієнко Юрія Петровича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 910/711/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Платинум Банк" Ірклієнко Юрія Петровича за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 910/711/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" про зобов'язання вчинити певні дії та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2018, у зв'язку з самовідводом суддів Майданевича А.Г., Отрюха Б.В., Шаптали Є.Ю. апеляційну скаргу ОСОБА_2 передано колегії суддів у складі головуючого судді: Доманської М.Л., суддів: Пантелієнко В.О., Остапенко О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2018 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 910/711/18 у новому складі суду та призначено розгляд апеляційної скарги на 24.07.2018.

У зв'язку з перебуванням судді Остапенко О.М. у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018, сформовано склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційної скарги у справі № 910/711/18 у наступному складі: головуючий суддя: Доманська М.Л., судді: Кропивна Л.В., Пантелієнко В.О. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2018 вказану апеляційну скаргу прийнято до свого провадження в новому складі суду.

17.07.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

23.07.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на апеляційну скаргу.

24.07.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про проведення розгляду справи за відсутності апелянта в судовому засіданні.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 24.07.2018 заперечила проти апеляційної скарги та просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

Стаття 43 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності інших учасників провадження у справі, які не з'явилися у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, ГПК України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, до господарського суду міста Києва звернувся громадянин України (фізична особа) ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) з позовом до Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Платинум Банк" Ірклієнко Юрія Петровича (далі - ПАТ "Платинум Банк", відповідач) про зобов'язання вчинити певні дії.

Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов'язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов'язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов'язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що він є споживачем послуг ПАТ "Платинум Банк", оскільки має вклади у зазначеному банку, а саме - за ощадним (депозитним) серифікатом серії А № 002122 від 15.09.2016 на суму 14 400,00 доларів США зі строком повернення вкладу 03.04.2017 та за договором про розміщення вкладу "Строковий" № 00494683 від 30.09.2016 на суму 7 178,45 євро зі строком повернення вкладу 19.03.2017. Оформлюючи вказані депозитні вклади, ОСОБА_2 мав на меті збереження своїх заощаджень для витрат на оперативне втручання - ендопротезування правого тазостегнового суглоба. Однак, до закінчення строку його вкладів, 24.02.2017 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 743 про початок процедури ліквідації ПАТ "Платинум Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду з питань ліквідації банку Ірклієнко Ю.П. У подальшому, кредиторські вимоги позивача були внесені до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Платинум Банк" та включені до четвертої черги задоволення вимог кредиторів. Проте, такі дії відповідача порушують права вкладника, оскільки вимоги ОСОБА_2 мають бути віднесені до першої черги, а кошти, що були зібрані для лікування позивача, і їх неповернення спричинило шкоду здоров'ю позивача.

У позові ОСОБА_2 просить зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ "Платинум Банк" Ірклієнка Ю.П. включити його вимоги у сумі 415 401,80 грн. до першої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, як такі, що виникли внаслідок заподіяння шкоди здоров'ю, виключивши дані вимоги з четвертої черги вказаного реєстру, а також зобов'язати відповідача подати вказані зміни для затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Судова колегія не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані у т.ч. нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI), який є спеціальним, нормами якого регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, відносини між Фондом, банками, уповноваженою особою фонду і фізичними особами і у т.ч. щодо повідомлення в порядку п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону №4452-VI.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що позовна заява ОСОБА_2 підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, посилаючись при цьому на позицію Верховного Суду України у постановах від 16.02.2016 по справі № 21-4846а15, від 15.06.2016 по справі № 21-286а16, в яких зазначено, що на спори, що виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, а спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Суд відзначає, що висновок Верховного Суду України у вище вказаних постановах, зводиться до того, що на окремі спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів - на господарські правовідносини, які у т.ч. регулюються нормами Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку "можуть вирішуватись" у порядку господарського судочинства.

Вбачається, що суб'єктний склад учасників господарського спору, який включає фізичних осіб, в порядку позовного провадження допускається у справах щодо обліку прав на цінні папери, що виникають з корпоративних відносин, а також у справах про банкрутство і справах у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (кредитори).

Підставою застосування до правовідносин, пов'язаних із кредиторськими вимогами, норм Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закону №2343-XII) є наявність в суді справи про банкрутство, в межах якої в порядку визначеному законом судом може бути прийнята у т.ч. постанова про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, але ліквідація банку здійснюється на підставі постанови правління Національного банку України і у рамках норм Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, у даному випадку норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не можуть застосовуватися.

За приписами ч. 8 ст. 36 Закону №4452-VI прямо встановлено, що дія Закону №2343-XII на банки не поширюється. Як вбачається з норм Закону №4452-VI ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання суттєво відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII та здійснюється з урахуванням спеціального законодавства про банки і банківську діяльність, про що прямо вказано в останньому (ч. 3 ст. 2 Закону № 2343-XII).

Проте, Велика Палата Верховного Суду, у своїй постанові від 18.04.2018 року у справі № 910/8132/17 зазначила наступне: «...Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15 і від 15 червня 2016 року у справі № 21- 286а16, щодо застосування статті 12 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та поширення юрисдикції господарських судів на всі спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, повноваження органів управління та контролю якого здійснює Фонд (його уповноважена особа). Адже при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських й адміністративних справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них Фонду чи його уповноваженої особи) на стадії ліквідації чи банкрутства банку), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.»

У даній справі предметом позову є вимога позивача про зобов'язання відповідача включити його кредиторські вимоги до першої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів неплатоспроможного банку, виключивши їх з четвертої черги вказаного реєстру.

Так, у своїй постанові від 18.04.2018 у справі № 910/8132/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб'єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону № 4452-VІ за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені у п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону № 4452- VІ.

Повноваження Фонду як ліквідатора, що закріплені у ч. 1 ст. 48 Закону № 4452- VІ, збігаються за змістом із повноваженнями розпорядника майна у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закон №4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів. У четвертій черзі задовольняються грошові вимоги щодо вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду приходить до висновку, що оскільки лише Фонду за Законом №4452-VI доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договорів, уповноважена особа Фонду та Фонд діють як представники сторони договірних відносин».

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем у даній справі заявлено фізичну особу, яка у т.ч. у спірних правовідносинах не виступає як суб'єкт підприємницької діяльності, то в даному випадку суб'єктний склад осіб, не відповідає приписам ГПК України, та відповідно до статтей 4, 20, 41 ГПК України даний спір не підвідомчий господарським судам.

Відповідно до положень пунктів 4 та 7 частини 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 910/711/18 підлягає скасуванню, а провадження у даній справі - закриттю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 231, 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 910/711/18.

3. Провадження у справі № 910/711/18 закрити.

4. Матеріали справи № 910/711/18 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови підписаний 27.07.2018.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

Л.В. Кропивна