ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/40/18
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників провадження:

від ПАТ "ІМЕКСБАНК" - Бойченко С.М. за ордером;

від ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" - Фельдман О.А. за довіреністю;

від ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" - Фельдман О.А. за довіреністю;

від Національного банку України - Перетятько С.М. за довіреністю;

від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Щербина О.Ю. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ"

на рішення господарського суду Одеської області від 03.05.2018 р. (суддя Цісельський О.В.) вступну та резолютивну частину якого проголошено у судовому засіданні у м. Одесі, просп. Шевченка, 29. Повний текст складено 14.05.2018 р.

по справі №916/40/18

за позовом публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА-ХВИЛЯ";

2) товариства з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національного банку України

про визнання недійсним договору оренди та застосування наслідків його недійсності

ВСТАНОВИВ

У січні 2018 публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК" (далі - ПАТ "ІМЕКСБАНК") звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА-ХВИЛЯ" (далі - ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ") та товариства з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (далі - ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ") в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просило визнати недійсним договір оренди, укладений 31.12.2014 року між ТОВ "Нова Хвиля" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", застосувати наслідки недійсності договору оренди укладеного 31.12.2014 року між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" - повернути АТ "ІМЕКСБАНК" приміщення, що є предметом договору оренди, застосувати наслідки недійсності договору оренди укладеного 31.12.2014 року між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", а саме виселити ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" з орендованих приміщень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ПАТ "ІМЕКСБАНК" зазначає по-перше, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 року, на підставі якого згодом було укладено договір оренди, є недійсним в силу закону (нікчемним), оскільки такий договір укладено за відсутності згоди іпотекодерджателя, а саме Національного банку України, чим були порушені норми абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" та умови п. 4.1.4. іпотечного договору, по-друге позивач вважає, що з огляду на недійсність договору управління, управитель не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину, а саме договору оренди, а тому даний правочин є недійсним в силу закону, а саме ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України (нікчемним), по-третє уклавши 31.12.2014 року договір оренди без згоди іпотекодержателя, сторонами порушено приписи абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" та умови іпотечного договору. Отже, на думку позивача, договір оренди є недійсним в силу закону, а саме ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» (нікчемним). Щодо застосування наслідків недійсності правочину позивач зазначає, що перебування орендаря у приміщеннях майна перешкоджає позивачу у здійсненні його права власності. На думку позивача, наслідком недійсності договору оренди є усунення перешкод в користуванні майном його законним власником (позивачем), а саме виселення орендаря із займаних ним приміщень. Позивач стверджує, що у орендаря відсутні підстави для подальшого користування майном, яке має бути повернуто позивачеві, як власнику майна.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.05.2018 позов задоволено повністю, визнано недійсним договір оренди, укладений 31.12.2014 року між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", застосовано наслідки недійсності договору оренди, укладеного 31.12.2014 року між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", а саме, повернуто ПАТ "ІМЕКСБАНК" приміщення, що є предметом договору оренди, виселено ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" з орендованих приміщень на користь ПАТ "ІМЕКСБАНК".

В мотивах оскаржуваного рішення судом першої інстанції, щодо нікчемністю договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 р., зазначено що з огляду на передбачену чинним законодавством правову можливість передання в управління майна, що є предметом, іпотеки, а також з урахуванням відсутності встановленого положеннями Закону України "Про іпотеку" обов'язку іпотекодавця отримувати згоду іпотекодержателя на укладання договору управління майном, господарський суд дійшов висновку, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 р. не може визнаватись нікчемним саме з підстав, передбачених ч.3 ст.12 Закону України "Про іпотеку".

При цьому, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір управління майном як проміжна угода, був укладений між АТ "ІМЕКСБАНК" та ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" з метою уникнення необхідності отримання згоди іпотекодержателя на укладання договору оренди. З цього приводу господарський суд зазначив, що установник управління (іпотекодавець майна) не може надати управителю повноважень на вчинення тих дій, на вчинення яких він сам обмежений в силу прямої вказівки закону, у зв'язку з чим, правові наслідки передання без згоди іпотекодержателя в оренду майна є однаковими як для договорів, укладених іпотекодавцем, так і для договорів, укладених управителем майна в інтересах іпотекодавця. Отже, незважаючи на те, що сторонами за договором оренди не є ані іпотекодатель ані іпотекодержатель, статус переданого в оренду майна як іпотечного не змінюється, у зв'язку з чим, на орендні правовідносини, на думку суду, безпосередньо впливають законодавчі обмеження, встановлені для користування (розпорядження) майном, яке знаходиться в іпотеці.

На думку господарського суду Одеської області, управитель майна, яке передано в іпотеку, не може укладати договори оренди без отримання згоди іпотекодержателя, оскільки положення ч. 3, 4 ст. 9, ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" мають імперативний характер, а, отже, в силу абз. 2 ст. 6 ЦК України, не можуть бути змінені за домовленістю сторін, в тому числі шляхом надання таких повноважень разом із підписанням договору управління майном від 31.12.2014 р. Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", а також відсутність згоди іпотекодержателя на укладання договору оренди, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір оренди від 31.12.2014 р., укладений між відповідачами, є нікчемним в силу закону, а саме ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку".

Судом першої інстанції також зазначено, що укладання оспорюваного договору оренди всупереч приписам Закону України "Про іпотеку" та умовам іпотечного договору від 06.11.2009 р. може мати наслідком позбавлення позивача прав на належне йому на праві власності майно, а тому суд дійшов до висновку, що права позивача, у зв'язку із укладенням оспорюваного договору оренди, є порушеними.

Щодо позовної вимоги про виселення ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" з орендованих приміщень господарським судом Одеської області зазначено, що враховуючи належність ПАТ "ІМЕКСБАНК" на праві власності орендованих приміщень та приймаючи до уваги відсутність у ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" правових підстав для використання майна з огляду на визнання судом договору оренди від 31.12.2014 р. недійсним, суд дійшов до висновку про необхідність виселення відповідача із займаних ним приміщень що були об'єктом оренди за оспорюваним договором, з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України.

Не погодившись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.05.2018 р. у справі №916/40/18 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ "ІМЕКСБАНК" повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Так апелянт зазначає, що як слідує з приписів ч. 3 ст.12 Закону України «Про іпотеку» закон чітко пов'язує недійсність правочину щодо передачі предмета іпотеки в оренду без згоди іпотекодержателя із діями іпотекодавця, проте, спірний договір оренди укладений не іпотекодавцем, а ТОВ «НОВА-ХВИЛЯ», який не є стороною іпотечного договору від 02.06.2009 р. та не є власником предмета іпотеки, а діє виключно у межах повноважень, наданих йому позивачем за договором управління.

Посилаючись на умови договору управління нерухомим майно та приписи ч. 1 ст. 1029, ч. 1 ст. 1037, ст. 1038 ЦК України скаржник зазначає, що ТОВ «НОВА-ХВИЛЯ», як управителя майна, не було обмежено в передачі майна переданого йому за договором управління у подальшу оренду, на умовах окремо укладеного договору та мало достатній обсяг цивільної дієздатності для вчинення даного правочину. Сам договір оренди, як стверджує апелянт, укладений належним чином та відповідає всім вимогам закону, зокрема ст. 203 ЦК України.

Як стверджує апелянт, правовідносини з управління нерухомим майном не є тотожними правовідносинам з передання об'єкту нерухомості в спільну діяльність, оренду чи користування.

На думку апелянта, суд дійшов вірного висновку про те, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 р. не може визнаватись нікчемним саме з підстав, передбачених ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Однак згодом, із зазначеного правового доводу судом зроблено висновок, що договір управління майном як проміжна угода була укладена з метою уникнення необхідності отримання згоди іпотекодержателя на укладання договору оренди. За переконанням апелянта, даний висновок суду не узгоджується з жодними доказами та матеріалами справи і є безпідставним. Даний висновок також спростовується самим судом, який зазначає наявність правового обґрунтування для укладення договору управління нерухомим майном, що перебуває в іпотеці.

На думку апелянта, враховуючи те, що судом першої інстанції в рішенні не зазначено зміст та посилання на правові норми, які безпосередньо визначають недійсність правочину без дотримання їх вимог управителем та орендарем, висновок суду першої інстанції про нікчемність оскаржуваного договору оренди є безпідставним.

На думку апелянта суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір оренди порушує права позивача, оскільки, жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено зазначеними у позові діями відповідача, права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, а тому відсутні правові підстав для задоволення даного позову.

За твердженням скаржника, єдиним фактором, який за висновками суду першої інстанції свідчить про порушення прав позивача оскаржуваним договором оренди є наявність можливості у Національного банку України з підстав укладання даного договору оренди звернути стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, як зазначає апелянт, зазначені дії Національного банку України в процедурі ліквідації ПАТ «ІМЕКСБАНК» не є можливими, правове обґрунтування можливості їх вчинення відсутнє.

ТОВ «ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ» також відзначає, що протягом всього періоду дії оскаржуваного договору оренди ТОВ «ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ» сплачувало, а ПАТ «ІМЕКСБАНК» отримувало орендну плату за користування орендарем об'єктом оренди, отже позивачем забезпечено ефективне використання будівлі і одержання коштів за її оренду.

Вважає апелянт необґрунтованим й посилання суду першої інстанції про незаконне, без відповідної правової підстави заволодіння ТОВ «ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ» нерухомим майном, оскільки таке майно було передано відповідачеві за законних підстав, а саме на підставі договору оренди.

Щодо можливої наявності перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, апелянт зазначає, що в процедурі ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб безперешкодно виставлялась на відкриті торги (аукціон) орендоване майно. Можливість використання даної нерухомості у інший спосіб позивачем не заявлялась і не доводилась. Таким чином, на думку апелянта, судом самостійно, за межами предмету та обґрунтувань позову зроблено безпідставний висновок щодо наявності порушення відповідачем прав позивача як власника майна.

Посилається апелянт й на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції, в порушення приписів статей 123, 163, 164 Господарського процесуального кодексу прийнято до розгляду, розглянуто та задоволено позовні вимоги, судовий збір за якими не сплачено.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2018 апеляційну скаргу ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" залишено без руху у зав'язку із ненаданням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

02.07.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано лист ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" про усунення недоліків, разом з доказами сплати судового збору у визначеному законом порядку та розмірі.

Розпорядженням В.о. керівника Одеського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи №916/40/18 у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю суддів Богатиря К.В. та Філінюка І.Г. з 02.07.2018.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" на рішення господарського суду Одеської області від 03.05.2018 р. у справі №916/40/18 розподілено на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Таран С.В.

Ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 відкрито провадження у справі №916/40/18 за апеляційною скаргою ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" на рішення господарського суду Одеської області від 03.05.2018 р. та призначено справу до розгляду на 25.07.2018.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 задоволено клопотання Національного банку України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, доручено Апеляційному суду міста Києва забезпечити проведення судового засідання у справі №916/40/18, в режимі відеоконференції.

18.07.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про вступ у справу №916/40/18 у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в якій Фонд просить залучити його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача у справі №916/40/18.

В обґрунтування своєї заяви фонд зазначає, що на даний час ПАТ "ІМЕКСБАНК" перебуває у процедурі ліквідації, а відтак на нього розповсюджується дія спеціального та пріоритетного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює всі правовідносини, що виникають за участі неплатоспроможного банку. У зв'язку із тим, що у даній справі вирішується питання щодо майна, яке належить на праві власності ПАТ "ІМЕКСБАНК", який перебуває на стадії ліквідації, заявник вважає, що ухвалення судового рішення по цій справі прямо впливатиме на права на обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо вчинення заходів із виведення ПАТ "ІМЕКСБАНК" з ринку.

У судовому засіданні від 25.07.2018 колегією суддів розглянуто та відхилено вищевказану заяву з наступних підстав.

Відповідно до ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно з ст. 267 ГПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: з'ясовує питання про склад учасників судового процесу; визначає характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює; з'ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень; з'ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються учасниками справи; вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; за клопотанням учасників справи вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову; вчиняє інші дії, пов'язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи.

Статтею 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У урахуванням визначених законодавчих приписів у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 ГПК України після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов'язки учасника справи.

Колегія суддів також відзначає, що постановою Правління Національного банку України від 21.05.2015 року №330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.05.2015 №105 «Про початок процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Статтею 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначено, що на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банк.

Відповідно до пп.17 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону.

Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Усі або частина повноважень Фонду, визначених цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду, крім організації реалізації майна банку, що ліквідується. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд чітко зазначає межі повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Повноваження Фонду під час здійснення ліквідації банку визначені у статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , а саме: Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Статтею 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи тощо.

Отже, на даний час саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є особою, яка виступає від імені ПАТ "ІМЕКСБАНК".

24.07.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ПАТ "ІМЕКСБАНК" в якому останнє просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В своїх запереченнях позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що установник управління (іпотекодавець майна) не може надати управителю повноважень на вчинення тих дій, на вчинення яких він сам обмежений в силу прямої вказівки закону, у зв'язку з чим, правові наслідки передання без згоди іпотеко держателя в оренду майна є однаковими як для договорі, укладених іпотекодавцем, так і для договорів, укладених управителем майна.

Також позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспроюваний правочин порушує права позивача, оскільки укладення договору оренди всупереч приписам Закону України «Про іпотеку» та умовам іпотечного договору, може бути наслідком позбавлення позивача прав на належне йому на праві власності майно.

У судовому засіданні від 25.07.2018 представник апелянта та ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" підтримали вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник ПАТ "ІМЕКСБАНК" підтримав заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Національного Банку України надав пояснення відповідно до яких не погоджуються з апеляційною скаргою, просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Третя особа вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недійсності спірного договору оренди, порушення прав позивача при укладенні даного правочину та необхідності застосування наслідків недійсності даного правочину.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.04.2009 р. між НБУ (кредитор) та АКБ "ІМЕКСБАНК" (позичальник), було укладено договір №48 про надання стабілізаційного кредиту шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії, відповідно до п.1.1. якого кредитор надає позичальнику стабілізаційний кредит на суму 800 000 000 грн., на строк з 17.04.2009 р. до 16.04.2010 р. за ставкою 16,5 відсотків річних.

У відповідності до п.1.5. договору про надання стабілізаційного кредиту, з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник надає кредитору в заставу нерухоме майно за оціночною вартістю на загальну суму 1 004 490 000,00 грн., про що укладаються окремі іпотечні договори, зокрема, на нерухоме майно, яке належить позичальнику (нежитлова будівля бізнес-центру) за адресою: м. Одеса, пр-т Гагаріна, 12а, відповідно до договору купівлі-продажу від 11.03.2005р. №р. У-58 на 6/10 частки приміщення, договору купівлі-продажу від 11.03.2005р. №р. У-59 на 3/10 частки приміщення, рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2005р. на визнання права власності на 91/100 частини приміщення, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.02.2005р. № 6613175; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.03.2005р. № 6744872; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.03.2005р. № 6745034 оціночною вартістю 427 600 000,00 грн.

З метою забезпечення зобов'язань ПАТ "ІМЕКСБАНК" за вищевказаним договором, 02.06.2009 р. між НБУ та АКБ "ІМЕКСБАНК" було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1784. Відповідно до умов вищевказаного договору цей договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя за Кредитним договором №48.

Згідно з п. 1.3. Іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: нежила будівля бізнес-центру, що складається з: нежилої 16-ти поверхової будівлі, загальною площею 12101,4 м2, яка розташована за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А, на земельній ділянці, площею 12426 м2, яка знаходиться в оренді згідно договору оренди землі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 04.08.2008р. за реєстровим № 3449, зареєстрованим в Одеському міському відділі ОРВ ДП "Центр ДЗК" 02.06.2009р. за № 43, користування не зареєстровано. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності:

- 91/100 (дев'яносто одна сота) частина - на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2005р., справа № 25/32-05-847, право власності на яку зареєстровано 28.02.2005р. КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 42неж-84 номер запису 3671;

- 6/100 (шість сотих) частин - на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 11.03.2005р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим № У-58, право власності на яку зареєстровано 16.03.2005р. КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 42-неж-125, номер запису 3611;

- 3/100 (три сотих) частини - на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 11.03.2005р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим № У-59, право власності на яку зареєстровано 16.03.2005р. КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 42-неж-126, номер запису 3611.

Відповідно до п.4.1.5. Іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньо письмової згоди на це від іпотекодержателя.

За умовами п.п.4.2.1 іпотекодатель має право володіти та користуватися предметом іпотеки на протязі дії цього договору, відповідно до його призначення.

Згідно з п. 7.2 іпотечного договору від 02.06.2009 р. право іпотеки та відповідно і цей договір припиняє чинність у разі: припинення основного зобов'язання, забезпеченого цією іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо Іпотекодавець не замінив або не відновив предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття Іпотекодержателем на підставах, передбачених чинним законодавством України та цим договором, права власності на предмет іпотеки; і інших випадках, передбачених чинним законодавством.

26.11.2009р. між НБУ (кредитор) та ПАТ "ІМЕКСБАНК" (позичальник), було укладено кредитний договір №29 про рефінансування, відповідно до якого сторони враховуючі власні взаємні інтереси та необхідність подальшої оптимізації своїх договірних зв'язків, прийняли рішення про припинення своїх зобов'язань за наступними договорами, зокрема, договором № 48 про надання стабілізаційного кредиту шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії від 17.04.2009р. з додатковим договором №1 до нього від 08.09.2009р., з додатковим договором №2 до нього від 18.09.2009р., з додатковим договором № 3 до нього від 07.10.2009р., з додатковим договором № 4 до нього від 28.10.2009р., з додатковим договором № 5 до нього від 24.11.2009р., шляхом їх зміни новими зобов'язаннями, що випливають з даного договору, що за своїм змістом є новацією, згідно ст. 604 Цивільного кодексу України.

Сторони домовились, що додаткові зобов'язання щодо забезпечення вимог, пов'язаних з первісними кредитними договорами, які зазначені в, зокрема, іпотечному договорі від 02.06.2009р., що укладений ПАТ "ІМЕКСБАНК", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 02.06.2009р. зареєстрований в реєстрі за № 1784, з договором про зміни № 1 до нього від 21.09.2009р., що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 21.09.2009р. та зареєстрований в реєстрі за № 3289 є чинними, продовжують свою дію, є забезпеченням вимог кредитора за даним договором і сторони підтверджують за ним свої права та обов'язки.

26.03.2014р. між НБУ та АКБ "ІМЕКСБАНК" було укладено договір про зміни № 5 до Іпотечного договору, посвідченого 02.06.2009р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1784, з Договором про зміни №1, посвідченим 21.09.2009р. за реєстровим №3289, Договором про зміни №2, посвідченим 26.11.2009р. за реєстровим № 4135, Договором про зміни №3, посвідченим 24.03.2011р. за реєстровим № 784 та Договором про зміни №4, посвідченим 20.10.2011р. за реєстровим № 3485, що укладені між НБУ та ПАТ "ІМЕКСБАНК".

Згідно вищевказаного договору про зміни №5 сума кредиту збільшилася до 3 395 000 000 гривень 00 копійок, а строк повернення кредиту до 27.07.2016 року.

31.12.2014 р. між ПАТ "ІМЕКСБАНК" (Установник управління) та ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" (Управитель) було укладено договір управління нерухомим майном, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем В.М. та зареєстрований в реєстрі за №1887, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, Установник управління передає в управління об'єкт - нерухоме майно, а саме: нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12 101,4 м2, що знаходяться за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, буд. 12-а, а Управитель приймає об'єкт та зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління об'єктом виключно в інтересах Установника управління.

Право управління майном було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію речового права №31973546 від 31.12.2014 р.

Положеннями п.п.3.1, 3.2 договору управління нерухомим майном від 31.12.2014р. передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення у відповідності до законодавства України. Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент зазначений у п. 3.1 договору та діє 10 років. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Відповідно до п.5 договору управління нерухомим майном від 31.12.2014р. на день підписання договору, об'єкт який є предметом цього договору, перебуває в іпотеці та під забороною відчуження у Національного Банку України.

Згідно з п. 6.3.1 договору управління нерухомим майном від 31.12.2014р. Управитель має право володіти та користуватись об'єктом у встановлених чинним законодавством та цим договором межах (зокрема п. 5.5 цього договору), зокрема, укладати будь-які контракти, угоди на договори із третіми особами, які направлені на досягнення мети цього договору, в тому числі самостійно без погодження з Установником управління та на власний розсуд визначати умови договорів, угод та контрактів, які укладаються.

31.12.2014 р. між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" (Орендодавець, Управитель майна) та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (Орендар) було укладено договір оренди, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем В.М. та зареєстрований в реєстрі за №1888, відповідно до п. п. 1.1. якого орендодавець передає орендарю у тимчасове платне користування на умовах оренди наступне нерухоме майно: частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12 101,4 м2, що складається з приміщень 3,4,5,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16 поверхів площею 8648,2 м2, що знаходяться за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, буд. 12-а (далі - об'єкт оренди). Об'єкт оренди належить на праві власності ПАТ "ІМЕКСБАНК".

Відповідно до п.1.4. договору оренди протягом строку дії договору орендар має право передавати об'єкт оренди повністю або частково в суборенду третім особам без отримання попередньої письмової згоди орендодавця.

Умовами п.1.5. договору оренди встановлено, що метою передачі об'єкту в оренду є: підтримання об'єкту оренди та його інфраструктури в належному технічному стані: забезпечення належної експлуатації об'єкта оренди, відповідно до його призначення.

Пунктом 1.6. договору оренди визначено, що об'єкт оренди надається орендарю для використання його у господарській діяльності орендаря.

Згідно із п.2.1 договору оренди об'єкт оренди передається в оренду строком на 10 років.

Право користування об'єктом оренди виникає у орендаря (об'єкт оренди вважається переданим орендарю) з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об'єкту оренди (п.3.1. договору оренди).

За умовами п.4.2. договору оренди орендар прийняв на себе зобов'язання, зокрема, використовувати об'єкт оренди виключно за його цільовим призначенням, згідно умовам цього договору та законодавства України (п.4.2.1. договору оренди); вносити своєчасно орендну плату та інші платежі в порядку і на умовах, передбачених цим договором (п.4.2.4. договору оренди), тощо.

12.01.2015 р. між ПАТ "ІМЕКСБАНК" (Власник), ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" (Управитель) та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (Орендар) було складено акт приймання-передачі об'єкта оренди, відповідно до якого орендарю було передано у користування наступне нерухоме майно: (об'єкт оренди): частка розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12 101,4 м2, що складається з приміщень 3,4,5,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16 поверхів площею 8648,2 м2, що знаходяться за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, буд. 12-а.

27.05.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 105 "Про початок процедури ліквідації АТ "ІМЕКСБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", відповідно до якого Фондом було вирішено розпочати процедуру ліквідації з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до плану врегулювання.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору оренди, укладеного 31.12.2014 р. та про застосування наслідків його недійсності, позивачем було наголошено, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 р. є нікчемним в силу прямої вказівки закону у зв'язку з його укладанням без згоди іпотекодержателя, Національного Банку України. Окрім того, за переконанням позивача, договір оренди від 31.12.2014 р., який був укладений між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" також є нікчемним, у зв'язку з відсутністю у управителя повноважень на укладання такого договору.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції частково погодився з доводами позивача та задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює умови чинності правочинів, а саме: законність змісту правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частині 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У випадку посилання позивача на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку відповідним доводам позивача.

Так звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 року, на підставі якого згодом було укладено договір оренди, є недійсним в силу закону (нікчемним), оскільки такий договір укладено за відсутності згоди іпотекодерджателя, а саме Національного банку України, чим були порушені норми абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" та умови п. 4.1.4. іпотечного договору.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

За визначеннями статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про іпотеку" визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 9 Закону України „Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Іпотекодавець має право заповідати передане в іпотеку нерухоме майно. Правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним.

У відповідності до ч. 1 ст. 1029 ЦК України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

З урахуванням положень ст. 1039 ЦК України допускається можливість передання в управління і майна, що є предметом договору застави, але у такому випадку установник управління зобов'язаний попередити управителя про те, що майно обтяжене заставою. Якщо ж установник управління знехтував зазначеним обов'язком, а сам управитель не знав і не міг знати про те, що майно, яке передане в управління, є предметом договору застави, управитель одержує право вимагати розірвання договору та виплати належної йому за договором плати відповідно до строку управління цим майном. Доказами, які б засвідчували, що управителя було вчасно та належним чином повідомлено про перебування майна у заставі можуть бути, вказівка у самому договорі управління на те, що майно обтяжене заставою, або ж окремий документ відповідного змісту, надісланий управителеві цінним листом.

Передача заставленого майна в управління не позбавляє заставодержателя права звернути стягнення на це майно, що обумовлено речовим характером заставного права. Володіючи повноваженням слідування, заставодержатель зберігає своє право на річ і тоді, коли вона переходить до нового власника чи володільця, в тому числі й управителя. У даному випадку майно переходить до нового володільця, оскільки його власником і заставодавцем залишається установник управління. Підстави і порядок звернення стягнення на заставлене майно, в тому числі переданого в управління, передбачені статтями 589 - 592 ЦК України.

Відповідно до п.п. 5.2., 5.3. договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 р. на день підписання договору, об'єкт який є предметом цього договору, перебуває в іпотеці та під забороною відчуження у Національного Банку України. Факт попередження управителя про обтяження об'єкту іпотекою підтверджується підписанням управителем цього договору.

Таким чином, судова колегія вважає, що управителя було вчасно та належним чином повідомлено про перебування майна в іпотеці Національного Банку України.

Приписами ч. 3 ст. 12 Закону України „Про іпотеку" встановлено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що вищевказаними приписами ч. 3 ст. 12 Закону України „Про іпотеку" не визначено обов'язку іпотекодавця отримувати згоду іпотекодержателя на укладання договору управління майном.

Отже, враховуючи наявність можливості передання в управління майна, що є предметом іпотечного договору, наявність у договорі управління майном попередження управителя про те, що майно перебуває в іпотеці, а також відсутність законодавчо визначеного обов'язку іпотекодавця отримувати згоду іпотекодержателя на укладання договору управління майном, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на нікчемність договору управління майном.

Судова колегія також зауважує, що питання щодо визнання недійсним договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 року та застосування наслідків недійсності договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 року розглядається господарським судом Одеської області в окремому провадження у справі №916/3256/17 за яким на даний час рішенням судом не прийнято.

Колегія суддів критично ставиться до посилання суду першої інстанції на те, що договір управління майном як проміжна угода, був укладений між АТ "ІМЕКСБАНК" та ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" з метою уникнення необхідності отримання згоди іпотекодержателя на укладання договору оренди, оскільки місцевим господарським судом не наведено жодних обґрунтувань, з посиланням на наявні у матеріалах справи докази, які б свідчили про обґрунтованість такого висновку.

Звертаючись із вимогами про визнання недійсним договору оренди від 31.12.2014 року, позивач зазначив, по-перше, що даний правочин є недійсним (нікчемним) в силу закону, а саме ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, оскільки з огляду на недійсність договору управління, управитель не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину, по-друге уклавши договір оренди без згоди іпотекодержателя, управитель та банк уклали правочин щодо передачі в оренду предмету іпотеки, чим порушені приписи абз. 4 ч.3 ст. 9, ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку» та п.4.1.4. іпотечного договору.

З даними твердженнями позивача погодився й суд першої інстанції зазначивши про те, що управитель майна, що передано в іпотеку, не може укладати договори оренди без отримання згоди іпотекодержателя, оскільки положення ч. 3, 4 ст. 9, ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" мають імперативний характер, а, отже, в силу абз. 2 ст. 6 ЦК України, не можуть бути змінені за домовленістю сторін, в тому числі шляхом надання таких повноважень разом із підписанням договору управління майном від 31.12.2014 р. Судом першої інстанції відзначено, що Національним Банком України згода на укладання договору оренди від 31.12.2014 р. не надавалася, а тому договір оренди від 31.12.2014 р., укладений між відповідачами, є нікчемним в силу закону (ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Іпотекодавець має право заповідати передане в іпотеку нерухоме майно. Правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним.

Згідно з ч. 3 ст.12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, як слідує із зазначених положень Закону «Про іпотеку», закон чітко пов'язує недійсність правочину щодо передачі предмета іпотеки в оренду без згоди іпотекодержателя із діями іпотекодавця.

Проте, оспорюваний договір оренди укладений не іпотекодавцем, а управителем нерухомого майна ПАТ "ІМЕКСБАНК", ТОВ «НОВА-ХВИЛЯ», який не є власником предмету іпотеку та іпотекодавцем за іпотечним договором від 02.06.2009 р., а діяв виключно у межах повноважень, наданих йому позивачем за договором управління від 31.12.2014.

Відповідно до п. 6.3.1. договору управління від 31.12.2014 р. управитель має право володіти та користуватися об'єктом у встановлених чинним законодавством та цим договором межах, зокрема укладати будь-які контракти, угоди та договори з третіми особами, які направлені на досягнення мети цього Договору, в тому числі самостійно, без погодження з Установником управління та на власний розсуд, визначати умови договорів, угод та контрактів, які укладаються.

Згідно з п.п. 6.3.2 договору управління від 31.12.2014 р. управитель має право відчужувати об'єкт (його частину), переданий в управління, укладати щодо нього договір застави (іпотеки) лише за письмовою згодою установника управління.

Пунктами 6.3.3. договору управління від 31.12.2014 р. визначено, управитель має право самостійно здійснювати будь-які юридичні і фактичні дії у процесі управління Об'єктом, з урахуванням обмежень встановлених цим Договором.

Відповідно до п. 6.3.7. договору управління від 31.12.2014 р., управитель має право діяти без довіреності у відносинах з підприємствами, установами та організаціями, незалежно від їх форм власності та галузевої належності, органами нотаріату, органами державної влади і місцевого самоврядування, органами судової влади з будь-яких питань, які стосуються управління Об'єктом.

Отже виходячи із приписів Закону «Про іпотеку» та враховуючи положеннями договору управління від 31.12.2014 р., ТОВ «НОВА-ХВИЛЯ», як управитель об'єкту, не було обмежено в передачі об'єкта нерухомого майна, наданого йому ПАТ «ІМЕКСБАНК» за договором управління, у подальшу оренду на умовах окремо укладеного договору оренди, та мало достатній обсяг цивільної дієздатності для вчинення даного правочину.

Щодо посилання позивача на те, що договір оренди від 31.12.2014 року укладено без згоди іпотекодержателя, Національного Банку України, в порушення вимог Закону України «Про іпотеку», судова колегія зазначає, що наявні матеріали справи не містять доказів звернення іпотекодержателя до іпотекодавця з приводу порушення його прав при укладенні оскаржуваного договору оренди.

Кожна особа у відповідності до приписів статті 15 Цивільного кодексу України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як роз'яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому суд колегія суддів зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв'язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.

У відповідності до приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів відначає, що позивачем не обгурнтовано які його особисті майнові або немайнові права було порушено при укладенні оспорюваного договору.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивачем зазначено, що перебування орендаря у орендованих приміщеннях, які належать йому на праві власності, перешкоджає позивачеві у здійсненні його прав власності.

Разом з цим позивачем не надано, а наявні матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що знаходження майна, яке належить на праві власності позивачеві, у оренді ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" є перешкодою для позивача у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так колегія суддів наголошує, що сторонами у справі, у тому числі позивачем, під час судового засідання у суді апеляційної інстанції не заперечувалось, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у процедурі ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» було проведено електронні торги з продажу майна банку, у тому числі й того, що передано за договором оренди ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ". Судова колегія не вважає обґрунтованими посилання представника ПАТ «ІМЕКСБАНК» у судовому засіданні на те, що спірне майно відсутній попит у зв'язку із знаходженням його в оренді ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", оскільки такі твердження не доводяться належними та допустимими доказами.

Вищевикладене на думку суду апеляційної інстанції спростовує твердження позивача щодо того, що перебування орендаря у приміщеннях перешкоджає позивачу у здійсненні його права власності.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що оспорюваний договір порушує права позивача, а саме, укладання оспорюваного договору оренди всупереч приписам Закону України "Про іпотеку" та умовам іпотечного договору від 06.11.2009 р. може мати наслідком позбавлення позивача прав на належне йому на праві власності майно, тобто, наявність оспорюваного договору дає можливість НБУ реалізувати приписи, викладені у п. 3.1.5. іпотечного договору від 02.06.2009р., яким сторони погодили, що іпотекодержатель має право вимагати від боржника незалежно від настання строку погашення кредиту дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором , а при незадоволені його вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки у відповідності до закону та цього договору при наявності також наступних підстав, зокрема, здійснення правочинів щодо відчуження іпотекодавцем предмету іпотеки або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без письмової згоди іпотекодержателя, тощо.

Так, виходячи із умов іпотечного договору від 02.06.2009, настання наслідків, передбачених у п. 3.1.5. даного договору, є можливим за умови, коли порушення позивачем умов Іпотечного договору від 02.06.20019 р. полягає саме в здійсненні правочинів щодо відчуження іпотекодавцем предмету іпотеки або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без письмової згоди іпотекодержателя, тощо.

Разом з цим, постановою Правління Національного банку України від 21.05.2015 року №330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.05.2015 №105 «Про початок процедури ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

У відповідності до приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Статтею 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначено, що на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банк.

Відповідно до пп.17 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону.

Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Усі або частина повноважень Фонду, визначених цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду, крім організації реалізації майна банку, що ліквідується. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд чітко зазначає межі повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Повноваження Фонду під час здійснення ліквідації банку визначені у статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , а саме: Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Згідно положень п.2 частини 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку.

Статтею 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

Отже наявність визначених законом обмежень щодо банку, який перебуває у процедурі ліквідації, унеможливлює вчинення іпотекодержателем дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. А тому твердження суду першої інстанції, що укладання оспорюваного договору оренди може мати наслідком позбавлення позивача прав на належне йому на праві власності майно не відповідають вимогам чинного законодавства.

До того ж, у матеріалах справи відсутні будь-які вимоги Національного Банку України до позивача щодо дострокового погашення кредиту або звернення стягнення на іпотечне майно у зв'язку з наявністю порушень Закону України «Про іпотеку», наслідком яких мало б бути позбавлення позивача його права власності на спірне майно.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушення його прав на володіння, користування та розпорядження належному йому на праві власності майна, яке було передано в оренду за оспорюваним правочином.

Отже, заявлені позивачем позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди, укладеного 31.12.2014 року між ТОВ "Нова Хвиля" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

З приводу заявлених вимог про застосування наслідків недійсності договору оренди укладеного 31.12.2014 року між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", а саме повернення АТ "ІМЕКСБАНК" приміщення, що є предметом договору оренди та виселення ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" з орендованих приміщень судова колегія зазначає наступне.

Так з огляду на встановлену судом апеляційної інстанції необґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору оренди, укладеного 31.12.2014 року між ТОВ "Нова Хвиля" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", є безпідставним й застосування наслідків недійсності такого правочину шляхом повернення позивачеві орендованих приміщень та виселення, оскільки такі наслідки застосовуються судом лише у разі визнання оспорюваного правочину недійсним.

Судова колегія також зауважує, що судом першої інстанції прийнято, розглянуто та задоволено позовні вимоги за яким позивачем не було сплачено судовий збір. Так позивачем було заявлено вимоги як майнового характеру (про повернення майна) так й немайнового (про визнання договору недійсним). Разом з цим, позивачем було сплачено судовий збір за ставкою визначеною для немайнових спорів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного рішення господарського суду Одеської області від 03.05.2018 року у справі №916/40/18 підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову.

Відповідно до ч.4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи відмову у задоволенні позову, несплату позивачем при зверненні із позовом судового збору у визначеному законом порядку та розмірі, з позивача на косить Державного бюджету України підлягає стягненню сума судового збору, що підлягала сплаті за подання позовної заяви. Також у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги, судовий збір за її подання стягується з позивача на користь апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 03.05.2018 р. у справі №916/40/18 скасувати.

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" (буд. 12-а, проспект Гагаріна, м. Одеса, 65039, код 20971504) на користь Державного бюджету України (Рахунок - 2017, отримувач - УК у м. Одесі/м.Одеса/22030101, код за ЄДРПОУ отримувача - 38016923, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку: 899998) 553 600 (п'ятсот п'ятдесят три тисячі шістсот) гривень судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" (буд. 12-а, проспект Гагаріна, м. Одеса, 65039, код 20971504) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (офіс 515, буд. 1/20, вул. Маразлієвська, м. Одеса, 65014, код 35992924) 842 400 (вісімсот сорок дві тисячі чотириста) гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.07.2018.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Мишкіна М.А.

Суддя Таран С.В.