ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"06" серпня 2018 р. Справа № 918/360/18
Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Керівника Здолбунівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, до Фермерського господарства "Маленький оазис" про стягнення заборгованості в сумі 89 320 грн. 00 коп.,
за участі представників:
позивача: ОСОБА_1А, довіреність від 7 листопада 2017 року № 262,
відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 19 червня 2018 року № 2,
ОСОБА_3, довіреність від 19 червня 2018 року № 2,
прокуратури: ОСОБА_4, посвідчення від 19 січня 2015 року № СП031428.
Відповідно до частини 14 статті 8, статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".
Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер МА4241.
У судовому засіданні 6 серпня 2018 року, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У червні 2018 року Керівник Здолбунівської місцевої прокуратури (далі Прокурор) в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі Фонд), уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі Відділення), звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Фермерського господарства "Маленький оазис" (далі Господарство) заборгованості за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству від 25 листопада 2011 року № 1 в сумі 89 320 грн. 00 коп., з яких: 70 000 грн. 00 коп. основний борг, 19 320 грн. 00 коп. інфляційні втрати, нараховані у звязку з несвоєчасним проведенням розрахунків. В обґрунтування своїх вимог Прокурор посилався на те, що 25 листопада 2011 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір № 1 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству, за умовами якого позикодавець надав фінансову підтримку на поворотній основі позичальнику в сумі 250 000 грн. 00 коп. зі строком повернення, зокрема 70 000 грн. 00 коп. до 1 вересня 2016 року, а позичальник зобовязався використати її за цільовим призначенням і повернути цю фінансову підтримку у визначений цим договором строк. Позикодавець виконав свої зобов'язання за вказаним договором, перерахувавши позичальнику грошові кошти в розмірі 250 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 29 листопада 2011 року № 1. У той же час відповідач, отримавши зазначені кошти, не погасив суму в розмірі 70 000 грн. 00 коп. фінансової допомоги у строк до 1 вересня 2016 року, відтак за ним рахується заборгованість в сумі 70 000 грн. 00 коп.
Крім того, позивачем відповідно до пункту 5.1 договору нараховано 19 320 грн. 00 коп. інфляційних втрат.
У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на Закон України "Про фермерське господарство", статті 525, 526, 530, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статтю 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 30 травня 2018 року позовну заяву Прокурора від 1 червня 2018 року № 35/1-441 вих-18 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/360/18 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 26 червня 2018 року.
22 червня 2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Господарства на позовну заяву від 22 червня 2018 року (а.с. 43-45), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що 20 вересня 2016 року рішенням засновника відповідача № 1/16 було вирішено припинити діяльність Господарства шляхом його ліквідації та встановлено трьохмісячний строк предявлення вимог кредиторів відповідача з моменту публікації повідомлення на сайті Міністерства юстиції України, тобто до 22 грудня 2016 року. 15 грудня 2016 року на адресу відповідача надійшла вимога кредитора позивача від 13 грудня 2016 року № 140 про визнання боргу за договором від 25 листопада 2011 року № 1 у розмірі 219 516 грн. 00 коп., у задоволенні якої останньому було відмовлено листом від 20 грудня 2016 року, відправленим на адресу Фонду 22 грудня 2016 року. У той же час оскільки позивач у встановленому законом порядку та строки після отримання відмови Господарства в задоволенні його вимог не звертався до суду з відповідним позовом, спірні вимоги, на думку відповідача, в розумінні статті 112 ЦК України вважаються погашеними та задоволенню не підлягають.
Слід зазначити, що судове засідання з розгляду справи № 918/360/18, призначене на 26 червня 2018 року, не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Церковної Н.Ф. у відпустці, про що в матеріалах справи наявна відповідна довідка (а.с. 61).
Водночас у звязку із закінчення відпустки, ухвалою суду від 2 липня 2018 року було визначено нову дату та час проведення судового засідання у справі № 918/360/18 та призначено її до розгляду на 1 серпня 2018 року.
11 липня 2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла відповідь Прокурора на відзив від 2 липня 2018 року № 35/1-512вих-18 (а.с. 70-73), в якій останній заперечив проти доводів відповідача та вказав, що в забезпечення вимог позивача за спірним договором між Фондом та Господарством було укладено договір застави від 25 листопада 2011 року, за яким позивачу було передано в заставу майно відповідача загальною вартістю 551 854 грн. 00 коп. та внесено відповідні дані до державного реєстру обтяжень рухомого майна. У той же час, враховуючи положення пункту 1 частини 1 статті 112 ЦК України, за яким у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги кредиторів, забезпечені заставою, задовольняються у першу чергу, а також приписи статті 20 Закону України "Про заставу", підстави вважати припиненим обовязки по заставі, на думку Прокурора, відсутні.
У судовому засіданні 1 серпня 2018 року оголошувалася перерва до 6 серпня 2018 року.
У судовому засіданні 6 серпня 2018 року представники позивача та прокуратури підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягали на їх задоволенні.
Представники відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 22 червня 2018 року.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками справи документів їх оригіналам, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
25 листопада 2011 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству № 1, за умовами якого позикодавець у порядку й на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику фінансову підтримку на поворотній основі в сумі 250 000 грн. 00 коп., а останній зобов'язується використати її за цільовим призначенням і повернути фінансову підтримку у строк, визначений цим договором (а.с. 14-15).
Зазначений правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками наведених субєктів господарювання.
Відповідно до пунктів 7.1, 7.2 договору останній набирає чинності з дня його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного повернення фермерським господарством коштів фінансової підтримки та повного виконання ним будь-яких інших грошових зобов'язань, передбачених цим договором.
Розділом 2 договору передбачено, що на підставі довідки, виданої конкурсною комісією № 5 від 25 жовтня 2011 року та Порядку використання коштів державного бюджету для надання підтримки фермерським господарствам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1102 (із змінами), фінансова підтримка на поворотній основі надається для придбання техніки, обладнання, поповнення обігових коштів.
Згідно з підпунктом 3.2.1 пункту 3.2 договору позикодавець зобов'язаний надати у безготівковому порядку платіжними дорученнями шляхом переказу зазначену в договорі суму фінансової підтримки на поворотній основі на поточний рахунок фермерського господарства, відкритий у банківській установі.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов цього правочину позивач платіжним дорученням від 29 листопада 2011 року № 1 (а.с. 16) перерахував на поточний рахунок відповідача поворотну фінансову допомогу у розмірі 250 000 грн. 00 коп.
За пунктом 4.2 договору фінансова підтримка повертається позичальником згідно із встановленим підпунктом 3.4.2 договору графіком, зокрема 70 000 грн. 00 коп. підлягають поверненню у строк до 1 вересня 2016 року.
Проте з наявних у матеріалах справи документів вбачається, що відповідач свій обов'язок щодо повернення фінансової допомоги в розмірі 70 000 грн. 00 коп. у строк до 1 вересня 2016 року не виконав.
Судом встановлено, що укладений між сторонами договір про надання поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення глави 71 ЦК України.
У силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частинами 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1, 2 статті 193 ГК України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 525 ЦК України, частини 6 статті 193 ГК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
В силу вимог частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Слід також зазначити, що у звязку з неналежним виконанням Господарством свого договірного зобовязання щодо повернення позивачу коштів поворотної фінансової допомоги в розмірі 70 000 грн. 00 коп. у строк до 1 вересня 2016 року, Прокурор у своїй позовній заяві також просив суд стягнути з відповідача 19 320 грн. 00 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу з вересня 2016 року по квітень 2018 року.
За змістом пункту 5.1 договору та статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
У той же час з матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2016 року рішенням засновника відповідача № 1/16 (а.с. 51) було вирішено припинити діяльність Господарства шляхом його ліквідації та встановлено трьохмісячний строк предявлення вимог кредиторів відповідача з моменту публікації повідомлення на сайті Міністерства юстиції України, тобто до 21 грудня 2016 року, що додатково підтверджується відповідними відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
15 грудня 2016 року на адресу відповідача надійшла вимога кредитора позивача від 13 грудня 2016 року № 140 (а.с. 46) про визнання боргу за договором від 25 листопада 2011 року № 1 у розмірі 219 516 грн. 00 коп., у задоволенні якої останньому було відмовлено листом від 20 грудня 2016 року (а.с. 48-49), відправленим на адресу Фонду 22 грудня 2016 року (а.с. 47).
Так, згідно відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 20 вересня 2016 року Господарство перебуває в стані припинення, а визначеним засновником строком для заявлення кредиторами своїх вимог зазначено 21 грудня 2016 року.
Положеннями частини 1 статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
В частині 1 статті 110 ЦК України визначено, що юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.
За змістом частини 1 статті 111 ЦК України, з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов'язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки.
Частинами 8, 9 статті 111 ЦК України визначено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи. Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи.
Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (частина 5 статті 105 ЦК України).
За приписами частини 1 статті 112 ЦК України у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у такій черговості:
1) у першу чергу задовольняються вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, та вимоги кредиторів, забезпечені заставою чи іншим способом;
2) у другу чергу задовольняються вимоги працівників, пов'язані з трудовими відносинами, вимоги автора про плату за використання результату його інтелектуальної, творчої діяльності;
3) у третю чергу задовольняються вимоги щодо податків, зборів (обов'язкових платежів);
4) у четверту чергу задовольняються всі інші вимоги.
Вимоги однієї черги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредитору цієї черги.
Згідно з частиною 3 статті 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.
Як встановлено в частині 4 статті 112 ЦК України вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред'явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.
Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними (частина 5 статті 112 ЦК України).
Відповідно до статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений частиною 2 статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.
Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Норми статті 16 ЦК України кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.
Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Одночасно з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.
Аналогічна правова позиція викладена у листі Верховного Суду України від 1 квітня 2014 року «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України».
Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Так, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.
Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).
За статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).
Згідно статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як було зазначено вище, згідно з частиною 3 статті 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.
Як встановлено в частині 4 статті 112 ЦК України вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред'явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.
Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними (частина 5 статті 112 ЦК України).
Тобто, чинним законодавством прямо встановлено певний спосіб захисту порушених прав у випадку, коли боржник знаходиться у стані припинення (ліквідації) шляхом звернення до ліквідаційної комісії (ліквідатора) з кредиторськими вимогами, за результатами яких, у разі їх задоволення, включаються до проміжного ліквідаційного балансу, а у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії.
Слід зазначити, що наведений місячний строк є присічним та не підлягає поновленню судом.
У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про звернення позивача до суду з відповідним позовом у встановлений законом спосіб та у передбачений вищенаведеними нормами права присічний місячний строк з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про відмову Господарства від 20 грудня 2016 року в задоволенні вимоги про визнання боргу за договором від 25 листопада 2011 року № 1 у розмірі 219 516 грн. 00 коп., до складу якого входить і спірна сума основного боргу відповідача у даній справі.
Відтак, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що заявлена вимога про стягнення з відповідача штрафу заборгованості в сумі 89 320 грн. 00 коп., з яких: 70 000 грн. 00 коп. основний борг, 19 320 грн. 00 коп. інфляційні втрати, за неналежне виконання зобов'язань за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству від 25 листопада 2011 року № 1 - є неефективним способом захисту у розумінні наведених приписів та не призводить до відновлення прав позивача у обраний Прокурором спосіб, оскільки ліквідатор виконує всі необхідні дії щодо ліквідації підприємства відповідно до чинного законодавства, зокрема, після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду, та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, виконує дії із забезпечення задоволення вимог кредиторів під час здійснення ліквідації підприємства, виконує функції ліквідатора на період його ліквідації.
Посилання Прокурора у відповіді на відзив від 2 липня 2018 року № 35/1-512вих-18 на укладення між сторонами договору застави від 25 листопада 2011 року для забезпечення вимог позивача за спірним договором, а також на відсутність підстав вважати припиненим обовязки по заставі, враховуючи положення пункту 1 частини 1 статті 112 ЦК України та статті 20 Закону України "Про заставу", не беруться судом до уваги, оскільки предметом спору у даній справі згідно поданої Прокурором позовної заяви є стягнення з Господарства заборгованості в сумі 89 320 грн. 00 коп., а не звернення стягнення на майно, що перебуває в заставі.
Крім того, слід зазначити, що за змістом імперативних приписів чинного законодавства, зокрема, статті 572 ЦК України, застава є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Разом з тим суд констатує, що згідно пункту 1 частини 1 статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі, зокрема, припинення зобов'язання, забезпеченого заставою, а за змістом частини 5 статті 112 ЦК України не визнані ліквідаційною комісією вимоги кредиторів, що не було оскаржено у встановленому законом порядку до суду у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні таких вимог, вважаються погашеними.
Також суд звертає увагу на необґрунтованість посилань Прокурора на положення частини 1 статті 112 ЦК України як на підставу для задоволення його вимог, за якими у першу чергу у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи задовольняються вимоги її кредиторів, забезпечені заставою, оскільки наведеними приписами врегульована лише черговість погашення вимог кредиторів платоспроможної юридичної особи, що ліквідується, а не порядок заявлення і розгляду таких вимог, а також порядок, спосіб і строки оскарження відмови в задоволенні таких вимог до суду.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за Прокурором.
Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд
У задоволенні позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "07" серпня 2018 року

Суддя Церковна Н.Ф.