ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2018р. справа №914/565/18

Суддя Юркевич М.В. при секретарі Кияк І.В., розглянувши матеріали

позовної заяви: Приватної фірми науково-виробничого підприємства Комтех-плюс, м. Львів

до відповідача: Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Комунального підприємства Адміністративно-технічне управління, м. Львів

про: стягнення 116 012,00 грн. шкоди

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_1 - представник

від третьої особи: ОСОБА_2 - представник

ВСТАНОВИВ:

На розгляд до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Приватної фірми науково-виробничого підприємства Комтех-плюс до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про стягнення 226 259,96 грн. шкоди, завданої незаконним демонтажем рекламних конструкцій по вул. Луганській у м. Львові (місця №1, 3-6).

Ухвалою від 03.04.2018р. було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.04.2018р.

Розгляд справи в межах підготовчого провадження відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду від 24.04.2018р., 29.05.2018р., 19.06.2018р.

Крім того, ухвалою від 24.04.2018р. задоволено клопотання відповідача про залучення до участі у справі Комунальне підприємство Адміністративно-технічне управління в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. А ухвалою від 26.06.2018р., було відмовлено відповідачу та третій особі у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі.

В ході підготовчого провадження, позивач подав заяву від 25.06.2018р. про зменшення позовних вимог на 110 247,96 грн. Відтак, ухвалою від 26.06.2018р. заяву позивача було задоволено та прийнято до розгляду, а спір судом розглядається за вимогами про стягнення 116 012,00 грн. шкоди.

Таким чином, за наслідками вирішення всіх питань підготовчого провадження, зібрання достатніх доказів для розгляду справи, судом, ухвалою від 26.06.2018р. було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 17.07.2018р.

Судом оголошувалася перерва в судовому засіданні до 25.07.2018р.

В ході розгляду справи по суті представники сторін виступили зі вступними словами, після чого суд перейшов до дослідження доказів та обставин справи, внаслідок чого зясовано наступне:

08.08.2016р. Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради (попередня назва Департамент економічної політики Львівської міської ради) було видано наказ №59-Д «Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами» у строк до 31.12.2016р.

Згідно п. 11,15,16,17,19 п. 1.1 зазначеного наказу, Адміністративно-технічне управління, як виконавець наказу, (третя особа у даній справі) належало демонтувати пять рекламних конструкцій: вул. Луганська (непарна сторона), місце №4; вул. Луганська (непарна сторона), місце №1; вул. Луганська (непарна сторона), місце №3; вул. Луганська (непарна сторона), місце №5; вул. Луганська (непарна сторона), місце №6.

Як вбачається з матеріалів справи, демонтаж рекламних конструкцій було здійснено 19.10.2016р. на підставі актів проведення демонтажу спеціальних конструкцій, що містяться в матеріалах справи.

Позивач стверджує, що копія наказу про демонтаж йому не направлялась, а про сам демонтаж позивач не повідомлявся.

Крім того, позивач зазначає, що оскаржив вказаний наказ про демонтаж рекламних конструкцій. Зокрема, Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2017р. у справі №461/2873/17 зазначений наказ було визнано протиправним та скасовано. В подальшому, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017р., постанова Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2017р. була залишена без змін, а подана відповідачем апеляційна скарга без задоволення.

Позивач, покликаючись на вказані рішення судів, скерував третій особі по даній справі вимогу відновити становище, яке існувало до проведення демонтажу, однак, Адміністративно-технічне управління зазначило про те, що лише виконувало наказ, а не видавало його.

Відповідач, листом від 15.01.2018р. відхилив вимогу позивача відновити демонтовані конструкції з покликанням на зазначення у згаданих судових рішеннях лише визнання протиправними наказів, проте, до жодних дій його не зобовязано.

З огляду на наведене, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення шкоди завданої незаконним демонтажем у розмірі 116 012,00 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Позиція (позивача). Обгрунтовуючи суму позовних вимог, позивач покликається на висновок експертизи №ЕС-6604-1-1035.18, за результатами якої було встановлено, що розмір матеріальної шкоди, завданої демонтажем рекламних конструкцій, визначена як відновна вартість обєктів та становить 116 012,00 грн.

Позивач також зазначав, що за даних обставин, в силу приписів ст. 1174 ЦК України, для вирішення розглядуваного спору наявність вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу не має правового значення.

Позиція відповідача. Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач посилається на те, що спірні рекламні конструкції, які були демонтовані, є зовнішньою рекламою а не рекламою на транспорті, як вважає позивач. Позивач не звертався до Львівської міської ради для отримання належним чином оформлених дозволів на спірні рекламні конструкції.

Відповідач зазначає, що наказ на демонтаж рекламних конструкцій видається для КП Адміністративно-технічне управління для виконання, а обовязку надсилати такий наказ рекламорозповсюджувачу в управління немає. Також відповідач зазначає, що згідно договору укладеного між позивачем та Львівською залізницею, рекламорозповсюджувачем є регіональна філія Львівська залізниця ПАТ Українська залізниця а не ПФ НВП Комтех-Плюс. В свою чергу регіональній філії Львівська залізниця ПАТ Українська залізниця в період з липня по жовтень 2016 року скеровувалось ряд вимог щодо усунення порушень розміщення рекламних конструкцій. Оскільки такі вимоги були залишені без реагування, частина рекламних конструкцій була демонтована.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на той факт, що оспорюваний наказ видавався для виконання саме Львівській залізниці, яка в свою чергу мала господарські відносини з позивачем по даній справі. В той же час, на момент виявлення порушень залізницею ЗУ «Про рекламу» не було відомо кому власне належать вказані рекламні конструкції, однак останні знаходилися на землях залізниці.

Позиція третьої особи. У своїх письмових поясненнях третя особа на стороні відповідача повністю заперечувала позовні вимоги. Окрім зауважень, на які покликався відповідач по справі, третя особа зазначила, що формуючи свою правову позицію по даній справі позивач безпідставно ухиляється від фактів, що вже були встановлені у рішеннях господарського суду Львівської області по інших справах, які були підтримані як апеляційною інстанцією, так і Вищим господарським судом України. Зокрема у даних справах ПАТ «Укрзалізниця», про яку згадувалося вище, зверталася до господарського суду вимогою про стягнення збитків (упущеної вигоди), в тому числі й стосовно демонтажу рекламних конструкцій по спірному наказі №59, що досліджується у даній справі. Так, рішеннями господарських судів всіх інстанцій було підтверджено той факт, що демонтовані на підставі спірного наказу рекламні конструкції були встановлені незаконно, без відповідних дозволів та погодження з місцевими органами влади.

Таким чином, як зазначає третя особа, в даному випадку відносини, що виникли у звязку з демонтажем таких рекламних конструкцій повинні бути вирішені у площині спору між позивачем по даній справі та ПАТ «Укрзаізниця» між якими існували господарські відносини з приводу встановлення демонтованих рекламних конструкцій, а залізниця повинна відповідати перед своїм контрагентом за договором, у звязку з незаконним встановленням на землях у смугах відведення для залізничних колій рекламних конструкцій.

Зі змісту позовної заяви та встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування шкоди заподіяної внаслідок демонтажу рекламних конструкцій. Дані правовідносини врегульовано нормами Глави 1, 82 ЦК України, Законом України "Про рекламу".

Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків може бути завдання шкоди (збитків).

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як відомо, підставою для застосування такого заходу цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди є: вина, шкода, причинний зв'язок, протиправність поведінки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на положення ст. 1174 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Так, дійсно, дана норма закону не передбачає обовязкової наявності вини заподіювача шкоди, як підстави для її відшкодування. Однак, такі складові як наявність самої шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок між відповідною поведінкою і шкодою, в даному випадку є обовязковими підставами для відшкодування шкоди.

Відтак, суд констатує, що за даних обставин необхідно дослідити всі інші елементи правопорушення.

Зокрема, щодо шкоди, суд зазначає, що відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з метою встановлення розміру витрат, що потрібно понести на відновлення демонтованих рекламних конструкцій представив суду експертний висновок, за результатами якого встановлено, що для відновлення права позивача необхідно понести витрати у розмірі 116 112,00 грн.

Щодо протиправності поведінки відповідача при видачі наказу №59-Д про демонтаж спірних рекламних конструкцій відповідача, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи протиправність поведінки відповідача, позивач посилається на судові рішення у справі №461/2873/17 згідно яких скасовано наказ №59-Д від 08.08.2016р., а відтак на думку позивача протиправність поведінки відповідача при прийнятті даного наказу є доведеною.

Як встановлено судом, Постановою Галицького районного суду м.Львова від 11.07.2017р. у справі № 461/2873/17 визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 08.08.2016р. № 59-Д "Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами".

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017р. постанова Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2017р. по справі № 461/2873/17 була залишена без змін. На даний час, справа перебуває на перегляді в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.

Господарський суд, при правовому аналізі важливості даного наказу №59-Д від 08.08.2016 для розгляду цієї справи та наявності підстав для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди, дійшов висновку, що для відшкодування шкоди за даних обставин необхідно довести наявність повного складу цивільного правопорушення. Наказ №59-Д є лише одним із доказів, який оцінюється судом в сукупності з іншими доказами у справі, а факт його скасування в судовому порядку не є беззаперечним доказом того, що розміщення позивачем рекламних конструкцій було здійснено у чіткій відповідності до вимог закону.

Більше того, як вбачається з даного наказу, він не стосувався позивача а був виданий у звязку із самовільним встановленням конструкцій зовнішньої реклами регіональною філією Львівська залізниця Публічного акціонерного товариства Укрзалізниця, а відтак стосувався саме залізниці. Вказані обставини також підтверджені і рішеннями господарських судів у справах №914/45/17, 914/254/17, що набрали законної сили.

Суд звертає увагу на те, що вирішуючи даний спір, не можна оминути поза увагою і правовий порядок та підстави, що призвели до встановлення, а в подальшому, і демонтажу рекламних конструкцій. Тому, необхідним також є комплексне дослідження і законодавства про рекламу та дозвільних документів для встановлення реклами. Так, відповідно до статті 1 Закону України "Про рекламу" зовнішня реклама реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг. З наведеного вище визначення можна зробити висновок, що зовнішня реклама характеризується такими ознаками:

1) розміщується на спеціальних тимчасових чи стаціонарних конструкціях рекламоносіях;

2) ці рекламоносії розташовано на відкритій місцевості, в тому числі на:

- зовнішніх поверхнях будинків, споруд,

- елементах вуличного обладнання,

- над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Натомість відповідно до статті 1 Закону України "Про рекламу" реклама на транспорті реклама, що розміщується на території підприємств транспорту загального користування, метрополітену, зовнішній та внутрішній поверхнях транспортних засобів та споруд підприємств транспорту загального користування і метрополітену. Таким чином, суттєвою ознакою реклами на транспорті є місце її розміщення:

1) на території підприємств транспорту;

2) на зовнішній та внутрішній поверхнях транспортних засобів;

3) на зовнішній та внутрішній поверхнях споруд підприємств транспорту.

За змістом статті 6 Закону України "Про залізничний транспорт" до земель залізничного транспорту належать, зокрема, землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням. Аналогічні положення закріплені в статті 68 Земельного кодексу України. Статтею 11 Закону України "Про транспорт" унормовано, що землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Розміщення споруд та інших об'єктів транспорту на землях, наданих в користування підприємствам транспорту, здійснюється за погодженням з місцевими органами влади і самоврядування з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами.

Таким чином, як вбачається з положень наведених вище норм закону, законодавець розрізняє землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту, та об'єкти транспорту. Зважаючи на зазначені положення, до реклами, розміщеної на землях транспорту (наданих в користування підприємствам і організаціям транспорту) застосовуються положення статті 16 Закону України "Про рекламу" про зовнішню рекламу, натомість, до реклами, розміщеної на об'єктах транспорту спеціальні положення статті 18 Закону України "Про рекламу".

Суд також звертає увагу на те, що Закон України "Про рекламу" був прийнятий 03.07.1996. У своїй первинній редакції вказаний закон містив статтю 17, відповідно до положень якої реклама може розміщуватися на транспортних засобах, автомобільних і залізничних шляхах сполучення загального користування (включаючи смугу відведення), у метрополітені лише за угодою з їх власниками та відповідно до вимог безпеки і правил руху. Однак 19.09.2003 було прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про рекламу", відповідно до положень якого Закон України "Про рекламу" було викладено в новій редакції. Зокрема, положення статті 17 було замінено положеннями статей 1 та 18 Закону України "Про рекламу" (дані положення про рекламу на транспорті в новій редакції продовжують діяти станом на сьогодні). Таким чином, положення про можливість за згодою з підприємствами залізниці розміщувати рекламу на залізничних шляхах (включаючи смуги відведення) були змінені положеннями про можливість за згодою з підприємствами залізниці розміщувати рекламу на території підприємств транспорту.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що розміщення рекламної конструкції на смузі відведення залізниці є розміщенням зовнішньої реклами, що потребує дозволу органу місцевого самоврядування. Необхідність отримання такого дозволу випливає зі статті 16 Закону України "Про рекламу", статті 16 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", пунктів 3, 4 Типових правил та відповідає повноваженням, наданим статтею 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Натомість, розміщення спірних рекламних конструкцій було здійснено Залізницею без дотримання самого порядку та неотримання відповідного дозволу.

В той же час, суд жодним чином не заперечує і того факту, що постанова Галицького районного суду м. Львові від 11.07.2017р. у справі №461/2873/17, якою спірний наказ №59 було скасовано, набрала законної сили. Однак, при дослідженні даної спірної ситуації та аналізуючи законодавство, яке покликане врегулювати спірні правовідносини, господарський суд встановив відсутність порушень з боку відповідача. В тому числі й через призму тих рішень господарських судів, що згадувалися вище, де касаційною інстанцією було підтверджено обставини, за яких не вбачається порушень з боку Департаменту економічного розвитку ЛМР.

Щодо наявності причинно-наслідкового звязку між поведінкою відповідача при видачі наказу №59-Д від 08.08.2016р. та відповідно реальними збитками, які позивач має понести для відновлення рекламних конструкцій, суд вважає що в даному випадку необхідність вчинення позивачем дій повязаних із демонтажем безпосередньо зумовлена розміщенням Залізницею зовнішньої реклами з порушенням встановлених правил, що вбачається із рішень господарських судів у справах №914/45/17, 914/254/17.

Отже, Залізниця, яка за укладеним з позивачем договором взяла на себе обов'язки здійснювати розповсюдження реклами шляхом дозволу установити її на землях транспорту в межах смуги відведення, не врахувала положень нормативно-правових актів та допустила порушення у цій сфері, що в подальшому слугувало підставою для видачі відповідачем наказу про демонтаж відповідних рекламних конструкцій, розміщених з порушенням законодавства.

Таким чином, судом не встановлено прямого причинно-наслідкового звязку між діями відповідача при видачі наказу та відповідно реальними збитками, які позивач зазнав для відновлення рекламних конструкцій.

За таких умов, суд не знаходить і в даній справі підтверджень щодо протиправної поведінки Департаменту при видачі наказу Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами відповідно до якого відповідач наказав КП Адміністративно-технічне управління демонтувати самовільно встановлені конструкції зовнішньої реклами.

Частиною 1 статті74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності всіх підстав для застосування такого заходу цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

В той же час, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ЗУ «Про судовий збір», у разі зменшення суми позовних вимог повертається частина сплаченого судового збору, яка була здійснена на час подання позовної заяви. Однак, суд може вирішити таке питання лише за заявою сторони, якої на день прийняття рішення не було.

Отже, у відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 10,12,20,73,74,75,76,79,123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд , -

Ухвалив :

1. В задоволенні позовних вимог Приватної фірми науково-виробничого підприємства «Комтех-плюс» про відшкодування шкоди в розмірі 116 112,00 грн - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

3. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

В судовому засіданні 25.07.2018р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30.07.2018р.

Суддя Юркевич М. В.