КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2018 р. місто Київ Справа №925/1686/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тищенко О.В.

Гончарова С.А.

За участю секретаря судового засідання : Цибульського Р.М.

за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання від 17.07.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) у справі №925/1686/17 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Черкаської міської ради

до Багатогалузевого об"єднання "Інтербуд" Української спілки ветеранів Афганістану

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунальне підприємство «»Черкасиінвестбулд Черкаської міської ради

про визнання недійсною додаткової угоди до договору

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Черкаська міська рада - звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом до відповідача - Багатогалузевого об"єднання "Інтербуд" Української спілки ветеранів Афганістану - про визнання недійсною повністю Додаткової угоди № 1 від 13.05.2015 до договору суперфіція від 04.08.2011, укладеного між позивачем та відповідачем (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

Позов мотивовано тим, що оспорюваний правочин від імені Черкаської міської ради підписано секретарем міської ради Радуцьким О.Р. з перевищенням повноважень, що порушило права позивача, оскільки строк дії основного договору продовжено, але забудова земельної ділянки у встановлені договором суперфіція строки відповідачем не здійснювалася. Позивач також вважав, що на час укладення спірної додаткової угоди сам договір вже припинив свою дію.

Відповідач проти позову заперечував посилаючись на те, що перевищення повноважень представника Черкаської міської ради, яким підписано спірну додаткову угоду, не мало місця, договір між сторонами чинний, а забудова земельної ділянки не була проведена через протидію виконкому Черкаської міської ради та голови міської ради у погодженні та видачі містобудівних обмежень, без яких неможливо було замовити проект будівництва та приступити до його виконання. Просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Крім того, відповідачем заявлено про застосування до вимог позивача строку позовної давності.

Третя особа в письмових поясненнях вказувала, що до часу укладення між сторонами договору суперфіція, КП "Черкасиінвестбуд" нотаріально посвідченою заявою від 08.07.2011 дало згоду на забудову земельної ділянки відповідачем у справі і строк цієї забудови та його продовження чи непродовження для третьої особи не мають принципового значення.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) у справі №925/1686/17 у позові Черкаської міської ради до Багатогалузевого об"єднання "Інтербуд" Української спілки ветеранів Афганістану про визнання недійсним додаткової угоди № 1 від 13.05.2015 до договору суперфіція від 04.08.2011 - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що секретар Черкаської міської ради Радуцький О.Р діяв в межах покладених на нього повноважень по виконанню обов'язків відсутнього керівника з усіх питань, пов'язаних із діяльністю міської ради у відповідності до розпорядження міського голови від 09.12.2014 року № 296. Крім того, судом першої інстанції враховано і те, що право на укладення спірної додаткової угоди прямо передбачено договором суперфіція від 04.08.2011, і позивач не довів суду, що такі умови спірної додаткової угоди № 1 суперечать положенням чинного законодавства у сфері регулювання земельних відносин.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) у справі №925/1686/17 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору безпідставно не було враховано доводи позивача щодо відсутності повноважень на підписання оспорюваної додаткової угоди у секретаря міської ради, а також факт припинення дії основного договору на момент укладення додаткової угоди до нього, продовження договору без проведення земельних торгів. Скаржник вказував, що Черкаський міський голова є єдиною особою, якій Черкаська міська рада рішенням від 23.06.2011 № 1-625 доручила бути її представником при підписанні договорів суперфіцію, стороною в яких є Черкаська міська рада , в т.ч. основного договору та оспорюваної угоди до неї. Передоручення Черкаського міського голови на підписання договорів суперфіція від імені черкаської міської ради секретарю міської ради - відсутнє, як і в подальшому оспорюваний правочин не було схвалено. Крім того, скаржник зазначав, що відповідно до п.п. 9.3.4. п. 9.3 договору, дія договору припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом 2 років. Враховуючи те, що будівельні роботи відповідачем на земельній ділянці, щодо якої укладено договір не здійснювались на момент укладення додаткової угоди (13.03.2015), договір є припиненим на підставі положень п. 9.3.4 договору. Отже, на момент укладення додаткової угоди між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини щодо земельної ділянки, які існували на підставі договору та припинились внаслідок невикористання земельної ділянки для забудови на підставі п.п. 9.3.4 п. 9.3 договору суперфіція. Також, скаржник вказував, що всупереч ст. 134 Земельного кодексу України, Черкаською міською радою не здійснювався продаж права суперфіція на аукціоні.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 925/1686/17 за апеляційною скаргою Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 925/1696/17 за апеляційною скаргою Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018), розгляд справи призначено на 19.06.2018.

18.06.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вказував, що судом першої інстанції вірно надано оцінку змісту рішення Черкаської міської ради від 23.06.2011 № 2-625, розпорядженням міського голови від 09.12.2014 за № 296-р та від 25.02.2015 № 107-р, а також обгрунтовано висновок про те, що на секретаря міської ради Радуцького О.Р. у період відпустки міського голови покладаються всі обов'язки міського голови зі всіх питань діяльності ради, без виключення, тобто і з питань укладання і підписання договору, стороною яких є Черкаська міська рада. Також, відповідач вказував про те, що помилковими є твердження скаржника про припинення дії договору у зв'язку із невикористанням земельної ділянки для забудови протягом 2 років, про невжиття відповідачем заходів щодо коригування пп. 9.3.4 п. 9.3 договору суперфіція. Також, відповідач зазначав, що судом першої інстанції обгрунтовано зроблено висновок про те, що чинним законодавством не передбачено продовження договору суперфіція лише за результатами земельних торгів.

18.06.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення щодо відзиву на апеляційну скаргу, в яких позивач посилався на те, що передоручення Черкаського міського голови на підписання договорів суперфіція від імені Черкаської міської ради секретарю міської ради - відсутнє; повноважень на підписання додаткової угоди до договору секретар міської ради Радуцький О.Р. не мав та правочини (підписання додаткової угоди до договору) - секретарем міської ради здійснено з перевищенням повноважень; схвалення правочину додаткової угоди до договору( Черкаською міською радою - відсутнє.

В судовому засіданні 19.06.2018 оголошено протокольно ухвалу про перерву в судовому засіданні на 17.07.2018.

В судовому засіданні 17.07.2018 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.07.2018 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 04.08.2011 між Черкаською міською радою (суперфіціар) в особі міського голови Одарича С.О. та Багатогалузевим об'єднанням "Інтербуд" Української спілки ветеранів Афганістану (суперфіціарій) в особі генерального директора Калашника І.М. було укладено договір суперфіція, який зареєстровано в міськрайонному управлінні Держкомзему в м.Черкаси, Черкаської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.10.2011 № :05:016:001215:2.

За умовами договору суперфіція, відповідачу у строкове безоплатне користування передано земельну ділянку площею 4,5 га за адресою м. Черкаси, мікрорайон Перемога-2 в межах вул. Академіка Корольова, вул. Десантників та вул. Конєва для котеджної забудови. Земельна ділянка знаходиться в межах площі ділянки, наданої третій особі по справі КП "Черкасиінвестбуд" Черкаської міської ради згідно державного акту на право постійного користування землею від 21.06.2011 № ЯЯ 340686 (п. 1.1., 2.1), метою надання ділянки відповідачу є здійснення ним будівництва (котеджна забудова) згідно із затвердженим проектом будівництва (п. 1.2.).

Згідно з пунктом 3.1 договору суперфіція, договір укладено на 4 роки і після закінчення строку договору, суперфіціарій має переважне право укладання договору на новий строк (п. 3.2).

Стосовно проведення забудови сторонами було погоджено у договорі суперфіція такі умови:

- пунктом 2.4 узгоджено, що відповідач здійснює будівництво на земельній ділянці відповідно до проекту будівництва;

- п. 7.1.1 узгоджено: позивач може володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою в обсязі, який не перешкоджатиме здійсненню будівельних робіт та вводу об'єкта в експлуатацію відповідачем

- п. 7.1.3 узгоджено: позивач вправі вимагати від відповідача ведення будівництва у відповідності до ДБН, стандартів, норм і правил, у тому числі місцевих правил забудови населених пунктів;

- п. 7.2.2 узгоджено: позивач повинен не вчиняти дій, які можуть перешкодити відповідачу здійснювати будівництво, якщо такі його дії є законними, відповідають договору та законодавству України;

- 7.4.4 узгоджено: відповідач повинен розпочати будівельні роботи протягом 1 року з дати набрання чинності договором суперфіція між сторонами;

- п. 7.4.6 узгоджено: відповідач повинен погодити із позивачем проект будівництва на земельній ділянці.

При цьому, сторонами у п. 9.3.4. договору погоджено, що дія договору припиняється у разі, зокрема, невикористання земельної ділянки для забудови протягом 2х років.

13.03.2015 між Черкаською міською радою (суперфіціар) в особі секретаря міської ради Радуцького О.В. та Багатогалузевим об'єднанням "Інтербуд" Української спілки ветеранів Афганістану (суперфіціарій) в особі генерального директора Калашника І.М. було укладено додаткову угоду № 1 до договору суперфіція, якою у пункті 3 сторони погодили, що строк дії договору суперфіція продовжено по 20.10.2019 на тих самих умах, які передбачені договором. Крім того, пунктом 1 додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 сторони узгодили кадастровий номер земельної ділянки: :05:016:012.

В преамбулі додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 зазначено, що Черкаська міська рада (суперфіціар) в особі секретаря міської ради Радуцького О.В. діє на підставі ст. ст. 42, 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення Черкаської міської ради від 23.06.2011 № 2-625 «Про затвердження Порядку надання права користування земельними ділянками для забудови на умовах договору суперфіція та надання згоди на суборенду земельних ділянок».

Як підтверджується матеріалами справи, рішення Черкаської міської ради від 23.06.2011 № 2-625 «Про затвердження Порядку надання права користування земельними ділянками для забудови на умовах договору суперфіція та надання згоди на суборенду земельних ділянок» - є чинним і у встановленому порядку не скасовано. Доказів протилежного суду станом на момент вирішення спору не надано.

Статтею 102-1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди № 1 від 13.03.2015) визначено, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу. Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. (ч. 1-5).

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

За змістом рішення Конституційний Суд України від 01.12.2004 року у справі №1-10/2004 року щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний інтерес), поняття "право" та "охоронюваний законом інтерес" особи, що вживаються в законах, знаходяться у логічно- смисловому зв'язку та означають прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, легітимний дозвіл, що є об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних потреб особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально- правовим засадам.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад віднесено до компетенції місцевих рад.

Згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції місцевих рад.

Виключний перелік повноважень міського голови щодо розпорядження земельними ділянками визначено ст.ст.12. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Зокрема у п.16 ч.4 ст.42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міському голові надано право укладати від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подавати їх на затвердження відповідної ради.

Згідно частини другої ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 34) ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключно компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Ч. 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

З розпорядження міського голови від 25.02.2015 року № 107 «Про відпустку міського голови» вбачається, що міський голова Одарич С.О. перебував у щорічній відпустці з 02 по 17 березня 2015 року, тобто і на день підписання спірної додаткової угоди № 1 до договору суперфіція від 13.03.2015.

Розпорядженням міського голови від 09.12.2014 № 296-р «Про виконання обов'язків міського голови, секретаря міської ради, першого заступника заступників міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради в період їх відсутності, та про розподіл обов'язків», установлено, що в період відсутності міського голови, секретаря міської ради, першого заступника заступників міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради виконання обов'язків, що покладаються на цих керівників, здійснюється згідно з додатком № 1.

За відсутності міського голови його обов'язки виконує секретар міської ради Радуцький О.Р. (з питань, пов'язаних з діяльністю ради), як те передбачено додатком № 1 до розпорядження міського голови від 09.12.2014 року № 296. При цьому перший заступник міського голови в період відсутності міського голови виконує його обов'язки з питань діяльності виконавчих органів ради.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з виснвоокм суду першої інстанції про те, що вищенаведеними розпорядчими актами чітко врегульовано розподіл компетенції цих двох осіб, лише які виконують функції міського голови в період його відсутності, а тому за змістом вищезазначеного розпорядження на Радуцького О.Р. в період відсутності міського голови покладено всі обов'язки міського голови зі всіх питань діяльності ради, без виключення, тобто, і з питань укладення та підписання договорів, стороною яких виступає Черкаська міська рада.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оспорюваний правочин від імені Черкаської міської ради підписано секретарем міської ради Радуцьким О.Р. з перевищенням повноважень, що порушило права позивача - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний, необґрунтований та такий, що спростовується наявними матеріалами справи.

Доводи скаржника про те, що всупереч ст. 134 Земельного кодексу України, Черкаською міською радою не здійснювався продаж права суперфіція на аукціоні - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст.134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до спірної додаткової угоди № 1 не може бути застосовано висновок про незаконність набуття відповідачем права на суперфіцій без проведення земельних торгів, оскільки таке право набувалося суперфіціарієм саме по основному договору від 04.08.2011, а не по додатковій угоді, якою лише внесено зміни до основного договору. В свою чергу, нормами Земельного кодексу України прямо не передбачено, що продовження договору суперфіція також повинно проводитися лише за результатами земельних торгів.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що ч. 3 ст. 184 та ч. 3 ст. 237 ГПК України передбачено, що позивач до закінчення підготовчого провадження може подати заяву про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, і суд може задовольнити таку заяву, лише якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин. Проте, матеріали справи не містять відомостей про подання позивачем у встановленому процесуальним законом порядку до суду першої інстанції відповідної заяви про визнання недійсним договору суперфіцію.

При цьому, судом апеляційної інстанції врахована презумпція правомірності правочину (договору суперфіцію), обумовлена ст. 204 Цивільного кодексу України.

Також, в обгрунтування підстав визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 позивач посилався на те, що відповідно до п.п. 9.3.4. п. 9.3 договору, дія договору припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом 2 років, а враховуючи те, що будівельні роботи відповідачем на земельній ділянці, щодо якої укладено договір не здійснювались на момент укладення додаткової угоди (13.03.2015), договір суперфіцію є припиненим на підставі положень п. 9.3.4 договору. Отже, на переконання позивача, на момент укладення додаткової угоди між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини щодо земельної ділянки, які існували на підставі договору та припинились внаслідок невикористання земельної ділянки для забудови на підставі п.п. 9.3.4 п. 9.3 договору суперфіція.

Вказані доводи саме як підстава для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 до договору суперфіцію - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що припинення між сторонами правовідносин за певним правочином - дійсно не позбавляє сторону звернутися з позовом про визнання недійсним певного правочину. Проте, обставини продовження або припинення правовідносин сторін, зокрема і в контексті даного спору про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 13.03.2015, - не впливають на оцінку судом оспорюваного правочину саме в момент його укладення, а мають значення лише в контексті ст. 216 Цивільного кодексу України, якщо певний договір визнається недійсним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В свою чергу, позивач в обгрунтування підстав недійсності оспорюваної додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 посилається на умови виконання сторонами своїх зобов'язань по договору суперфіцію, тобто, доводи позивача у наведеній частині стосуються умов виконання укладеного між сторонами договору суперфіцію, зокрема і в частині додаткової угоди № 1 від 13.03.2015. Проте, чинним цивільним законодавством чітко передбачені наслідки невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань за укладеним договором (зокрема, статтями 651, 652, 653, 654 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 102-1 Земельного кодексу України), і виконання або невиконання сторонами умов договору не впливає на оцінку дійсності укладеної до нього оспорюваної додаткової угоди № 1, оскільки оцінка дійсності правочину здійснюється саме на момент його укладення, а не під час оцінки виконання його умов. При цьому, стан виконання сторонами зобов'язань за договором (зокрема і в частині дотримання строків забудови), - не впливає на оцінку дійсності додаткової угоди № 1 в контексті спірних правовідносин сторін саме у даному спорі у справі № 925/1686/17.

При цьому, позивач наголошує саме на припиненні правовідносин суперфіцію внаслідок невиконання відповідачем обов'язку здійснення забудови земельної ділянки, що на його думку є підставою для визнання недійсним оспорюваної додаткової угоди № 1 від 15.03.2015. Проте, вказаний довод судом апеляційної інстанції відхиляється, оскільки як зазначалось вище, нормами Цивільного та Земельного кодексів України передбачені наслідки як припинення правовідносин за відповідним договором, так і наслідки невиконання узгоджених сторонами обов'язків за певним правовідношенням, проте, обставини дотримання (виконання) сторонами своїх зобов'язань за правочином (договором суперфіцію) не впливають на оцінку дійсності оскаржуваної позивачем додаткової угоди № 1 від 13.03.2015.

Також, відповідачем до матеріалів справи було надано докази, які стосуються спору між сторонами відносно отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки площею 4,5 га в межах вул. Ак.Корольова, вул.. Десантників та вул. Конєва, тобто, спір між сторонами стосувався саме виконання зобов'язань за договором суперфіцію щодо здійснення певного виду забудови, і з відповідного спору Соснівським районним судом м.Черкаси винесено відповідну постанову від 22.08.2014 у справі № 712/10923/14а, якою задоволено позов Багатогалузевого об"єднання "Інтербуд" Української спілки ветеранів до виконкому Черкаської міської ради, Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії. Тобто, спір між сторонами у справі № 712/10923/14а стосувався отримання містобудівних умов.

Також, суд апеляційної інстанції враховує і те, що 13.03.2015 між сторонами також було укладено і додаткову угоду № 2 до договору суперфіція від 04.08.2011, якою сторони змінили вид будівництва з котеджної забудови на малоповерхову та багатоповерхову житлову забудову.

Відповідач також зареєстрував зміни до договору суперфіція за додатковими угодами № 1 та № 2 до нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що засвідчується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію іншого речового права, копія якого наявна в матеріалах справи.

Додаткова угода № 2 до договору суперфіція також від імені Черкаської міської ради укладена секретарем міської ради Радуцьким О.Р., що позивачем не заперечувалось.

Частиною 2 статті 241 Цивільного кодексу України визначено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за умовами спірної додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 сторони, зокрема, домовилися про доповнення умов договору зазначенням кадастрового номера земельної ділянки, що передана відповідачу; вказали умову про преважне право відповідача на поновлення (продовження) дії договору на той самий строк і на тих же умовах і про можливість укладення додаткової угоди про продовження договору чи укладення нового договору; строк дії договору суперфіція продовжено по 20.10.2019 на тих самих умовах, які передбачені договором. В свою чергу, позивач не довів ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження по справі, що такі умови спірної додаткової угоди № 1 суперечать положенням чинного законодавства у сфері регулювання земельних відносин, у зв'язку з чим обумовлені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсною оспорюваної додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 - відсутні і позивачем такі обставини не були доведені належними, допустимими та достатніми доказами в силу приписів ст.ст. 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, посилання позивача на постанову Соснівського районного суду м.Черкаси від 21.11.2017 у справі № 712/13071/17, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018, судом апеляційної інстанції не приймаються з огляду на те, що предметом розгляду у вказаній справі були позовні вимоги Секретаря Черкаської міської ради Радуцького О.Р. до Міського голови міста Черкаси Бондаренка А.В. про визнання дій відповідача щодо видачі пункту 4 розпорядження від 18.10.2017р. № 500-р/в/ «Про відрядження міського голови та про виконання обов'язків» - протиправними; визнання нечинним пункт 4 розпорядження від 18.10.2017р. № 500-р/в/ «Про відпустку міського голови та про виконання обов'язків» та пункт 4 розпорядження від 19.10.2017р. № 504-р/в/ «Про відрядження міського голови та про виконання обов'язків» з моменту видання. Тобто, спір у вказаній справі № 712/13071/17 стосувався правовідносин сторін за іншим розпорядженням, ніж ті, які є предметом дослідження у даній справі.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обумовлені законом підстави для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 - відсутні.

Стосовно доводів відповідача про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачами не порушено, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин та предмету позову) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, у зв'язку з чим доводи відповідача щодо позовної давності судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані.

Також, судом першої інстанції вірно зазначено і те, що позов подано до суду 28.12.2017, отже на час звернення позивача до суду ним був дотриманий строк позовної давності для пред'явлення такого позову, тому не має значення, що він сплив в ході розгляду справи.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) у справі №925/1686/17 - не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами.

Ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) у справі №925/1686/17 - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника. Крім того, судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судових витрат шляхом покладення на позивача судового збору за подачу позову.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) у справі №925/1686/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 02.05.2018 (повний текст складено і підписано 05.05.2018) у справі №925/1686/17 - залишити без змін.

3 Судовий збір за подачу апеляційної скарги покласти на Черкаську міську раду.

4. Матеріали справи №925/1686/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 03.08.2018.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.В. Тищенко

С.А. Гончаров