РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.07.2018Справа № 910/4602/18
за позовом акціонерного товариства «Дніпроазот»

до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

про визнання незаконними дій та відшкодування моральної шкоди

Суддя Удалова О.Г.

представники учасників сторін

від позивача Нижник О.М., довіреність № 28/016-юр від 10.05.18

від відповідача Роїк О.О.. довіреність № 380 від 12.03.18

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дніпроазот» (далі - ПАТ «Дніпроазот», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідач), в якому просить визнати незаконними дії відповідача, що полягають у розголошенні відомостей відносно позивача, які становлять банківську таємницю, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач надав компанії Alix Partners у лютому 2018 інформацію щодо позивача, яка становить банківську таємницю, зокрема, опис товариства, включаючи виробництво та операції, сукупний дохід, загальну вартість активів, загальну кількість працівників. Інформація щодо такого розголошення, за твердженням позивача, міститься у повідомленнях у засобах масової інформації в мережі Інтернет.

Одночасно з поданням позовної заяви позивач заявив клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати у відповідача:

- посвідчені копії документів (листів, довідок, актів тощо, які у період з січня 2017 року по квітень 2018 року включно надавались Компанії Alix Partners (код ОС397453, 6 New Street Square London EC4A 3 BF, Нью Стріт Сквер 6 Лондон EC4A3BF) або працівникам Компанії, у тому числі, але не виключно, за запитом старшого віце-президента Компанії Джона Брюса, направленого Джоном Брюсом 31.01.2018 з зазначенням «Тема: запит банка Англії», отриманого ПАТ КБ «ПриватБанк» електронною поштою з адреси: jbrucе@alixpartners.com, на електронну адресу Олени Зубченко: о, - та направлялись у тому числі електронною поштою, викладались на сайт FTP тощо, у тому числі, але не обмежуючись, що містять опис товариства, включаючи виробництво та операції, сукупний дохід, загальну вартість активів, загальну кількість працівників, роздруківки за рахунками, договори, на підставі яких здійснювались операції за рахунками, зразки підписів, документи на переказ коштів за рахунками, договори застав, поруки тощо, відносно позивача;

- копії договорів з додатками, укладених відповідачем з Компанією Alix Partners у період з січня 2017 року по квітень 2018 року включно;

- довідку відповідача з зазначенням того, які саме документи (перелік) щодо позивача, у тому числі електронні, надавались відповідачем у період з січня 2017 року по квітень 2018 року (включно) Компанії Alix Partners або працівникам Компанії, у тому числі за запитом старшого віце-президента Компанії Джона Брюса, направленого Джоном Брюсом 31.01.2018 з зазначенням «Тема: запит банка Англії», отриманого відповідачем електронною поштою з адреси: на електронну адресу Олени Зубченко: , з зазначенням: дати надання, способу надання (електронна пошта, з зазначенням адреси, сайт FTP, з зазначенням адреси тощо), з зазначенням підстав надання (запит, з вказівкою дати та часу, спосіб отримання, договір тощо).

- довідку відповідача з зазначенням: чи перебуває у трудових відносинах з відповідачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» юрист Зубченко Олена Миколаївна, на якій посаді, у тому числі, чи працювала заступником по міжнародно-правовій роботі, з якого часу, та чи працювала станом на 31.01.2018, на якій посаді, адреса електронної пошти у банку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.04.2018 відкрито провадженні у справі № 910/4602/18 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22.05.2018 та задоволено клопотання про витребування доказів у відповідача.

22.05.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та повідомлення про неможливість подати докази на виконання вимог ухвали суду від 23.04.2018.

У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що зі змісту публікацій не вбачається будь-яке розголошення відповідачем відомостей третім особам про ПАТ «Дніпроазот», його структуру власності, банківські рахунки. Також відповідач зазначає, що інформація стосовно позивача, яка, на його думку, могла бути розголошена відповідачем, не є банківською таємницею.

Представник позивача у підготовчому засіданні 22.05.2018 надав клопотання про витребування доказів у відповідача та заміну позивача - публічне акціонерне товариство «Дніпроазот» на його правонаступника - акціонерне товариство «Дніпроазот», просив їх задовольнити.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.05.2018 відкладено розгляд клопотання позивача про витребування доказів, замінено організаційно-правову форму позивача з публічного акціонерного товариства «Дніпроазот» на його правонаступника - акціонерне товариство «Дніпроазот», продовжено відповідачу строк на надання відзиву та додаткових документів та відкладено підготовче засідання на 31.05.2018.

У судовому засіданні 31.05.2018 представник відповідача подав клопотання про огляд електронних доказів за їх місцезнаходженням в мережі Інтернет, в порядку ст. 82 ГПК України.

Судом відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки огляд доказів на інтернет-ресурсах не є оглядом доказів на місці.

31.05.2018 у підготовчому засідання оголошено перерву до 12.06.2018.

У судовому засіданні 12.06.2018 відповідач надав письмові пояснення, в яких зазначив про неможливість виконання ухвали суду від 23.04.2018 в частині надання інформації із листування з адреси електронної пошти Олени Зубченко о через недопустимість таких доказів та неможливість виконання п. 4 ухвали суду від 23.04.2018 без згоди суб'єкта персональних даних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.07.2018.

05.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про забезпечення доказів та клопотання про поновлення розгляду справи у підготовчому засіданні.

У судовому засіданні 05.07.2018 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про поновлення розгляду справи в підготовчому провадженні, оскільки чинний Господарський процесуальний кодекс України не передбачає можливості повернення на стадію підготовчого засідання після призначення розгляду справи по суті.

Також суд залишив без розгляду клопотання позивача про забезпечення доказів, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 207 Господарського процесуального кодексу України, головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Клопотання про забезпечення доказів подані позивачем після закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті, тобто з порушенням порядку та строків встановлених чинним процесуальним законодавством.

Письмових пояснень щодо причин пропуску строків, а також доказів, що підтверджують поважність пропуску для вчинення відповідних процесуальних дій, позивач суду не надав, з огляду на що суд дійшов висновку про залишення без розгляду вказаного клопотання.

У судовому засіданні 05.07.2018 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про поновлення розгляду справи в підготовчому провадженні та залишив без розгляду клопотання позивача про забезпечення доказів.

У судовому засіданні 05.07.2018 позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

Між акціонерним товариством «Дніпроазот» та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» виникли правовідносини на підставі договорів банківського рахунку та кредиту.

Як зазначає позивач, у лютому 2018 йому стало відомо про розголошення ПАТ КБ «ПриватБанк» інформації щодо позивача, яка становить банківську таємницю. Зокрема, позивач стверджує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2018 надав компанії Alix Partners інформацію щодо ПАТ «Дніпроазот», яка становить банківську таємницю: опис товариства, включаючи виробництво та операції, сукупний дохід, загальну вартість активів, загальну кількість працівників.

Звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що розголошення відповідачем банківської таємниці є порушенням ст.ст. 61, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 1076 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач посилається на спричинення йому моральної шкоди, яка полягає у негативному впливі на ділову репутацію та просить стягнути з відповідача 1 грн. моральної шкоди.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, господарський суд виходив з наступного.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України.

Заявляючи вимоги про визнання незаконними дій публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», позивач стверджує про розголошення відповідачем банківської таємниці.

На підтвердження фактів розголошення відповідачем банківської таємниці позивач посилається на публікації, розміщені на веб-сайтах, зокрема: http://kp.ua/economics/600563-ynostrannye-kompanyy-poluchauit-ot-pryvatbanka-svedenyia-o-klyentakh-dubynskyi, http://uazmi.org/news/post/dcEPxKpW0W0iCBAGL63jBK, https://www.facebook.com/photo.php?fbid=723123&syn=a/56912.83729.15913&tyNT=3&the="fs та надає роздруківки із вказаних сайтів.

Суд зазначає, що приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України на кожну із сторін покладений обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами, як письмові, речові електронні докази).

Крім того, докази, надані стороною спору на підтвердження своїх вимог або заперечень, повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1, 2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази в обґрунтування позовних вимог, суд зазначає, що жодного належного, достатнього та допустимого доказу в підтвердження розголошення відповідачем банківської таємниці матеріали справи не містять.

Так, зі змісту публікацій вбачається, що останні містять інформацію, розміщену фізичною особою на веб-сайті соціальної мережі facebook.com.

При цьому, з даних публікацій не вбачається будь-яке розголошення саме ПАТ КБ «ПриватБанк» відомостей про позивача третім особам, про його структуру чи банківські рахунки.

Доказів того, що інформація, яка міститься у вказаних публікаціях, надана відповідачем третім особам, матеріали справи не містять.

Позивач зазначає, що 16.02.2018 звернувся до відповідача з листом вих. № 358/01-6, у якому заборонив відповідачу надалі розкривати інформацію, що становить банківську таємницю та просив повідомити, яку саме інформацію було розголошено банком.

У відповіді на вказаний лист (13.03.2018 вих. № 20.1.0.0.0/7-20180222/5764) відповідач зазначив, що забезпечує збереження банківської таємниці відповідно до Закону та правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, що затверджені постановою Правління НБУ від 14.07.2006 № 267.

Позивач стверджує, що оскільки відповідач не спростовував надання інформації, що становить банківську таємницю, компанії Alix Partners, то зазначене свідчить про розголошення відповідачем банківської таємниці.

Суд вважає вказані доводи відповідача безпідставними та необґрунтованими, оскільки з зазначеного листа відповідача від 13.03.2018 вих. № 20.1.0.0.0/7-20180222/5764 не вбачається порушень прав та/або інтересів позивача відповідачем в частині розголошення банківської таємниці. Обов'язок з доведення фактів, на які позивач посилається в позові, покладений саме на позивача. Тобто, позивач зобов'язаний довести факт передання відповідачем інформації, що становить банківську таємницю, компанії Alix Partners. У той же час, вказаних фактів позивачем не доведено, а зроблені лише припущення.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем розголошено наступні відомості, що становлять банківську таємницю: опис товариства, включаючи виробництво та операції, сукупний дохід, загальну вартість активів, загальну кількість працівників.

Правовий статус інформації, що становить банківську таємницю, а також порядок її збереження та розкриття регулюється главою 10 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон).

Так, відповідно до ст. 60 Закону інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації; 9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.

Положення цієї статті не поширюються на інформацію, яка підлягає опублікуванню. Перелік інформації, що підлягає обов'язковому опублікуванню, встановлюється Національним банком України та додатково самим банком на його розсуд.

Суд зазначає, що інформація, про яку зазначає позивач, а саме: опис товариства, включаючи виробництво та операції, сукупний дохід, загальна вартість активів, загальна кількість працівників не є банківською таємницею, оскільки не входить до переліку відомостей, визначених в ст. 60 Закону, а є загальнодоступними відомостями, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок».

Для визнання дій банку неправомірними позивачу необхідно довести: 1) розголошення інформації, що становить банківську таємницю; 2) розголошення такої інформації саме відповідачем.

У той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що у позивача відсутні докази щодо того, яку саме інформацію щодо ПАТ «Дніпроазот» було розголошено відповідачем.

Судом встановлено, що публікації, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, жодної інформації про ПАТ «Дніпроазот» не містять, у тому числі й інформації, що могла б становити банківську таємницю.

Крім того, зазначені публікації здійснені не відповідачем, а іншими особами, що виключає відповідальність відповідача за розголошення інформації, зазначеної у таких публікаціях.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що твердження позивача про передання відповідачем компанії Alix Partners інформації щодо позивача, яка становить банківську таємницю, є лише припущеннями позивача, не підтвердженими жодними доказами.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем приписів ст.1076 ЦК України, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1076 ЦК України, банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

У той же час, позивачем не доведено розголошення відповідачем буд-якої інформації про ПАТ «Дніпроазот», в тому числі й інформації, що становить банківську таємницю.

З урахуванням встановлених судом обставин, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій щодо розголошення банківської таємниці ПАТ «Дніпроазот», вимоги позивача про визнання незаконним дій відповідача задоволенню не підлягають.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1,00 грн. моральної шкоди.

За твердженням позивача, моральна шкода полягає у негативному впливі на ділову репутацію підприємства, внаслідок порушення відповідачем законодавства щодо банківської таємниці.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відшкодування шкоди здійснюється у разі, наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини завдавача шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише через неправомірну поведінку відповідача.

Згідно з п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 3 ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 27 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1 роз'яснено, що при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення 1,00 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки у діях відповідача відсутні елементи складу цивільного правопорушення: неправомірна поведінка відповідача позивачем не доведена, як і не доведено завдання шкоди діловій репутації позивача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача в повному обсязі та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.07.2018.

Суддя О.Г. Удалова