РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.08.2018Справа № 910/6624/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., розглянувши матеріали господарської справи

позовної заяви Фізичної особи-підприємця Стрєльцова Владислава Олексійовича (02121, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1)

до Фізичної особи-підприємця Вепрука Василя Васильовича (02091, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2)

про стягнення 118 850,00 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Стрєльцов Владислав Олексійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Вепрука Василя Васильовича про стягнення 118 850,00 грн., а саме 94 875,00 грн. основного боргу та 23 975,00 грн. штрафу, а такок 1800,00 грн. витрат пос платі судового збору та 15 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором поставки № 25017 від 25.10.2017 року в частині своєчасної та повної оплати поставленого за Договором товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховано штраф у вказаній сумі.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь: 118 850,00 грн. (з яких: 94 875,00 грн. - заборгованості; 23 975,00 грн. - штрафу), 1 762,00 грн. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2018 року позовну заяву Фізичної особи - підприємця Стрєльцова Владислава Олексійовича залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

08.06.2018 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява б/н від 07.06.2018 року про усунення недоліків, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 13.06.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами (без проведення судового засідання).

Крім того, ухвалою Господарського суд міста Києва від 13.06.2018 року встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив. Докази направлення відзиву та заперечень позивачу надати суду.

Відповідачем без поважних причин письмового відзиву на позов не подано, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надано.

При цьому судом встановлено, що від відповідача ухвалу суду від 13.06.2018 року в даній справі повернуто з посиланням на закінчення встановленого строку зберігання.

При цьому суд зазначає, що у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, відповідач не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

09.07.2018 року через канцелярію суду відповідач подав платіжне доручення №247 від 04.06.2018 року про сплату на користь позивача 10 000,00 грн. боргу.

За таких обставин, оскільки відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в зв'язку з чим справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України.

При цьому, зважаючи на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.10.2017 року між Фізичною особою-підприємцем Стрєльцовим Владиславом Олексійовичем (далі по тексту - позивач, постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Вепруком Василем Васильовичем (далі по тексту - відповідач, покупець) укладено Договір поставки №251017 (далі по тексту - Договір), відповідно до якого (п.2.1.) в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця визначений п. 1.3. Договору товар (надалі - «Товар»), а Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити переданий Постачальником Товар.

Товар - коробки групового типу для Покупця, що поставляються на умовах даного Договору (п.1.3. Договору).

Асортимент, кількість, ціна та загальна вартість Товару зазначаються у Рахунках та Накладних, які сформулюються Постачальником у відповідності до замовлення Покупця та є невід'ємними додатками до цього Договору. Умови цього Договору викладені Сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» (у редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього Договору (п.2.2. Договору).

Відповідно до п.3.2.1. Договору поставка кожної окремої партії Товару здійснюється на підставі замовлення Покупця. За домовленістю Сторін, замовлення може надаватися Покупцем в усній або письмовій формі: за допомогою телефонного, факсимільного чи електронного (е-mail) способу зв'язку. В замовленні Сторонами узгоджується вид, найменування Товару, кількість, ціна, асортимент, адреса та спосіб поставки. Замовлення вважається погодженим Постачальником у випадку надсилання Покупцю рахунку-фактури.

Згідно з п.3.2.2. Договору партія Товару за даним Договором, що узгоджена Сторонами відповідним замовленням, повинна бути поставлена Покупцю 2 (двома) частинами:

- перша частина Партії Товару - не менше 50% (п'ятидесяти відсотків) від загальної кількості Партії Товару зазнаеної у Додатку №1 не пізніше 1 грудня 2017 року включно;

- друга частина Партії Товару - не менше 50% (п'ятидесяти відсотків) від загальної кількості Партії Товару зазнаеної у Додатку №1 не пізніше 20 (двадцятого) грудня 2017 року включно.

Кожна окрема поставка Товару оформлюється Накладною, яка підписується уповноваженими представниками Сторін та скріплюється їх печатками (за наявності). Видаткова накладна є невід'ємною частиною Договору (п.3.2.3. Договору).

Згідно з п.4.2. Договору оплата за всю замовленну Партію Товару здійснюється Покупцем в повному обсязі не пізніше 1 (перше) березня 2018 року.

У відповідності до п.9.1. Договору цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення його печатками Сторін.

Строк дії цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п,, 9.1 цього Договору, та закінчується « 31» грудня 2018 року, але в будь-якому разі після виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором (п.9.2. Договору).

Суду не надано доказів припинення дії договору, а тому на момент розгляду справи договір є діючим.

25.10.2017 року між сторонами підписано додаток №1 до Договору, згідно якого сторони узгодили: опис, кількість, ціну та загальну вартість партії товару (119 875,00 грн.).

Відповідачем виконано умови договору в повній мірі та передано відповідачу товар на загальну суму 119 875,00 грн., що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними:

- №РН-141217 від 14.12.2017 року на суму 39 990,00 грн.;

- №РН-201217 від 20.12.2017 року на суму 27 010,00 грн.;

- №РН-201117 від 20.11.2017 року на суму 25 800,00 грн.;

- №РН-301117 від 30.12.2017 року на суму 27 075,00 грн.

Відповідачем вищевказані накладні підписані без жодних зауважень та заперечень, а тому суд дійшов до висновку, що позивачем повністю виконані зобов'язання перед відповідачем з поставки товару на суму 119 875,00 грн. за договором та додатком №1 до Договору.

Відповідач частково оплатив вартість отриманого товару в розмірі 25 000,00 грн., що підтверджується випискою з банку та платіжними дорученнями:

- №226 від 03.04.2018 року на суму 10 000,00 грн.;

- №229 від 11.04.2018 року на суму 5 000,00 грн.;

- №231 від 14.04.2018 року на суму 10 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо повної оплати вартості отриманого товару, відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 94 875,00 грн. (119 875,00 грн. - 25 000,00 грн. = 94 875,00 грн.).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 ЦК України).

Згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд звертає увагу, що відповідачем 04.06.2018 року (до відкриття провадження у справі) сплачено позивачу 10 000,00 грн. заборгованості, що підтверджується платіжним доручення №247 від 04.06.2018 року на суму 10 000,00 грн. «призначення платежу: плата за виготовлення коробок згідно договору поставки №251017 від 25.10.2017р.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, передав відповідачу товар на суму 119 875,00 грн. згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору сплатив позивача частину вартості отриманого товару в суму 35 000,00 грн., в зв'язку з чим має перед позивачем заборгованість зі сплати 84 875,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 94 875,00 грн. (заборгованості) підлягають частковому задоволенню та з врахуванням 10 000,00 грн. оплати (платіжне доручення №247 від 04.06.2018 року) становлять 84 875,00 грн.

Відповідач припустився прострочення оплати поставленого товару, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача штраф, який за розрахунками позивача становить 23 975,00 грн.

Відповідно до п. 5.3. Договору при порушенні строків оплати поставленого Товару, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов'язань.

При порушенні Покупцем строків оплати згідно п4.2 більш як на 5 (п'ять) календарних днів Покупець зобов'язаний заплатити на користь Постачальника штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від загальної вартості замовленої Партії Товару протягом 10 (десяти) календарних днів (п.5.4. Договору).

Суд звертає увагу, що відповідачем порушено п.4.2. Договору та станом на 02.03.2018 року не оплачено вартість всього отриманого товару на суму 119 875,00 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивач в частині стягнення штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 23 975,00 грн. нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню (загальна вартість замовленої партії товару 119 875,00 грн. * штраф 20% = 23 975,00 грн.).

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233-238, 240, 241, 255, 256 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вепрука Василя Васильовича (02091, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця Стрєльцова Владислава Олексійовича (02121, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 84 875 (вісімдесят чотири тисячі вісімсот сімдесят п'ять) грн. 00 грн. - заборгованості; 23 975 (двадцять три тисячі дев'ятсот сімдесят п'ять) грн. 00 коп. - штрафу, 1 613 (одну тисячу шістсот тринадцять) грн. 75 коп. - судового збору.

3. В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України)

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення (абзац 2 ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року №147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.М. Якименко