ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/954/18

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача не зявився,

від відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства „Елопак-Фастів до Приватного акціонерного товариства „Ізмаїльський виноробний завод про стягнення 31562,94 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство „Елопак-Фастів звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства „Ізмаїльський виноробний завод про стягнення 31562,94 грн., у т.ч. нарахованих за період 07.06.2016 р. до 12.02.2018 р. 3% річних у розмірі 5634,75 грн. та інфляційних втрат у розмірі 25928,19 грн., посилаючись на наступне.

12 січня 2009 року між ПрАТ «Елопак-Фастів» (постачальник) та ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» (покупець) було укладено договір № 58/09-В-UKR/TRN-DYA, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується поставити покупцю в обумовлені строки товар (висічку) - картонні заготівки «Пюр-Пак», а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар.

Як вказує позивач, на виконання умов договору останнім по видатковій накладній № 866 від 26.05.2015 р. поставлено відповідачу товар на суму 111395,09 грн. з урахуванням ПДВ, однак відповідач повністю не сплатив отриманий товар.

Так, позивач зазначає, що вказані обставини встановлено в рішенні Господарського суду Одеської області від 07 вересня 2016 р. у справі № 916/1841/16. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2017 р. у справі № 916/1841/16 рішення Господарського суду Одеської області від 07 вересня 2016 року по справі № 916/1841/16 скасовано в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» 365094 грн. пені за порушення строку зберігання товару та розподілу судових витрат, в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено, в іншій частині вказане рішення суду залишено без змін.

Наразі, за ствердженнями позивача, стягнуті відповідно до рішення Господарського суду Одеської області від 07 вересня 2016 р. та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2017 р. у справі № 916/1841/16 суми грошових коштів відповідач добровільно позивачу не сплатив. Так, 12 лютого 2018 р. відбулось фактичне виконання рішення Господарського суду Одеської області від 07 вересня 2016 р. у справі № 916/1841/16, а саме на депозитний рахунок приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 надійшли кошти, списані з рахунку ПАТ «Ізмаїльський виноробний завод», про що свідчить лист приватного виконавця ОСОБА_2 від 07.05.2018 р. вих.№ 869. 13 лютого 2018 р. приватним виконавцем перераховано на рахунок позивача стягнуту з відповідача суму в розмірі 135972,07 грн., внаслідок чого виконавче провадження № 55579483 закінчено згідно постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 13.02.2018 р.

Відтак, позивач вважа, що оскільки рішенням Господарського суду Одеської області від 07 вересня 2016 р. у справі № 916/1841/16 інфляційні нарахування на суму основного боргу, який становив 111395,09 грн., стягнуто за період липень 2015 р. - травень 2016 р., то позивач має право на стягнення інфляційних втрат за період червень 2016 р. - січень 2018 р., тобто до місяця, в якому припинено грошове зобовязання за видатковою накладною №866 від 26.05.2015 р. згідно з договором № 58/09-В-UKR/TRN-DYA від 12.01.2009 р.

З огляду на зазначене, ПАТ „Елопак-Фастів здійснено нарахування відповідачу суми інфляційних збитків та 3% річних у звязку з порушенням строків оплати поставленого товару за період з 07.06.2016 р. до 12.02.2018 р., про стягнення яких заявлено у позові.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.05.2018 р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства „Елопак-Фастів прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/954/18, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 21 червня 2018 р.

20.06.2018 р. від позивача до господарського суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання у звязку з необхідністю надання позивачу додаткового часу для подання відповіді на відзив.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.06.2018 р. у справі № 916/954/18 розгляд справи відкладено на 10.07.2018 р. у звязку з неявкою учасників справи у судове засідання.

03.07.2018 р. відповідачем було подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі № 916/954/18 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 916/427/17 за позовом ПрАТ „Ізмаїльський виноробний завод до ПрАТ „Елопак-Фастів.

В засіданні суду 10 липня 2018 року по справі № 916/954/18 було протокольно оголошено перерву до 16 липня 2018 року, про що під розписку повідомлено представників сторін.

13.07.2018 р. від позивача до господарського суду надійшло клопотання про розгляду справи за відсутності представника.

Також 13.07.2018 р. від позивача до господарського суду надійшли заперечення проти клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 16 липня 2018 року по справі № 916/954/18 було протокольно оголошено перерву до 25 липня 2018 року о 12 год. 15 хв. з огляду на клопотання представника відповідача про надання додаткового часу з метою підготовки та подання відзиву на позовну заяву.

23.07.2018 р. відповідачем був поданий до господарського суду відзив на позов (а.с. 85-86), в якому відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою та повністю заперечує проти заявлених позовних вимог. Зокрема, відповідач вказує, що згідно постанови Одеського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 р. у справі № 916/1841/16 розрахунок 3 % річних проведено за накладною № 866 від 26.05.2015 р. за період з 26.06.2015 р. по 06.06.2016 р. Також відповідач зазначає, що згідно з повідомленням приватного виконавця ОСОБА_2 від 07.05.2018 р. № 869 12 лютого 2018 року в ході виконавчих проваджень були перераховані на користь ПрАТ «Елопак-Фастів» платіжними дорученнями № 236 від 13.02.2018 р. на суму 135972,07 грн. Як зазначає відповідач, відповідно до звіту про автоматизований розподіл з офіційного сайту судової влади України позовна заява по даній справі надійшла до господарського суду Одеської області 22 травня 2018 р. Однак, як стверджує відповідач, з позовом позивач звернувся до суду у травні 2018 року, тобто через рік після спливу строку позовної давності, в межах якої останній міг звернулися до суду про захист своїх цивільних прав та інтересів. Так, відповідач вказує, що стягненню підлягає сума інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 22.05.2017 р. по 13.02.2018 р. (дата погашення заборгованості). Таким чином, відповідач вказує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в розмірі 13184,60 за період з червня 2016 року по січень 2018 року, нарахованих на суму боргу відповідно до рішення у справі № 916/1841/16, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Також відповідач вказує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 2283,74 грн. за період з 07.06.2016 року по 12.02.2018 рік, нарахованих на суму боргу відповідно до рішення у справі №916/1841/16, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Наразі відповідачем здійснено власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, за яким, на думку відповідача, стягненню підлягають 12743,59 грн. інфляційних нарахувань та 3351,01 грн. 3% річних.

Вказане вище клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 916/427/17 за позовом ПрАТ „Ізмаїльський виноробний завод до ПрАТ „Елопак-Фастів судом залишено без задоволення з підстав його необґрунтованості, оскільки стягнення позивачем заборгованості за поставлений товар по спірній видатковій накладній № 866 від 26.05.2015 р. не було предметом розгляду у вказаній справі 916/427/17. Більш того, заявником не доведено наявність обставин обєктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення вказаної справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

Як випливає зі змісту наявних в матеріалах справи копій судових рішень по справі № 916/1841/16, між ПрАТ «Елопак-Фастів» (постачальник) та ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» (покупець) 12 січня 2009 року було укладено договір № 58/09-В-UKR/TRN-DYA, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується поставити покупцю в обумовлені строки товар (висічку) - картонні заготівки «Пюр-Пак», а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 2.4 договору поставка товару здійснюється покупцем самовивозом на умовах EXW склад компанії Елопак м. Фастів, Київська область, згідно Інкотермс-2000, окремими партіями в кількості, асортименті та в строки, вказані в узгодженому сторонами замовленні, якщо сторони не домовляться про інше.

Покупець зобовязується вивезти замовлений товар з місяця поставки протягом 21 календарного дня від дати надходження товару на склад компанії Елопак. При порушенні покупцем стандартного 21-денного періоду зберігання товару на складі компанії Елопак, остання сторона залишає за собою право застосувати до покупця штрафні санкції відповідно до п.п.5.2 та 5.3 даного договору (п. 2.6 договору).

Згідно п. 2.7 договору поставка упаковки Пюр-Пак здійснюється на підставі замовлення на поставку (заказ), що розміщується Покупцем шляхом його передачі засобами факсимільного зв'язку на адресу Компанії Елопак. Форма замовлення на поставку упаковки Пюр-Пак наведена в додатку 1 цього договору. У замовленні покупець зазначає наступну інформацію: найменування (асортимент) упаковки; код-оригінал макету висічки; тип-оригінал макету (поточний або новий); тип печаті; кількість; дату поставки, яка передбачається.

Покупець зобовязаний розмістити замовлення та внести 1-й авансовий внесок в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару згідно із п.7.5.1 договору не пізніше ніж за 15 робочих днів до початку періоду виробництва на заводі-виробнику відповідного типу упаковки Пюр-Пак. Графік виробництва упаковки Пюр-Пак на заводі-виробнику наведений в додатку №3 до договору. (п. 2.9 договору).

Згідно п. 2.10 договору Компанія Елопак приймає замовлення після надходження на її розрахунковий рахунок попередньої оплати від Покупця в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару згідно із п. 7.5.1 договору. Компанія Елопак підтверджує покупцю прийняття замовлення шляхом факсимільної передачі його копії з відміткою про прийняття замовлення протягом 3 робочих днів від дати надходження на її розрахунковий рахунок попередньої оплати від покупця в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару згідно із п. 7.5.1 даного договору. З моменту прийняття Компанією Елопак замовлення на поставку упаковки Пюр-Пак, таке замовлення стає невідємною частиною договору. Відповідне замовлення на поставку вважається відхиленим, в разі якщо Компанія Елопак письмово не підтверджує прийняття замовлення на поставку протягом 3 робочих днів від дати надходження на розрахунковий рахунок Компанії Елопак попередньої оплати згідно із п. 7.5.1 договору. При цьому Компанія Елопак протягом вказаних 3 робочих днів здійснить повернення покупцю отриманої від нього передплати в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку, якщо покупець не виконує зобовязання з дотримання стандартного строку зберігання упаковки Пюр-Пак на складі Компанії Елопак, наведеного в п. 2.6 даного договору, та не вивозить замовлений товар протягом 21 календарного дня від дати надходження товару на склад Компанії Елопак, остання може вимагати від покупця сплатити пеню у розмірі 0,1 % від вартості невивезеного товару за кожний прострочений день зберігання.

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2009 р. У разі якщо на момент закінчення дії договору у сторін залишаються невиконаними зобовязання, які витікають з договору, дія договору відносно таких зобовязань продовжується до повного виконання цих зобовязань (п.п. 6.1, 6.2 договору).

Відповідно до підпунктів 7.5.1 та 7.5.2 пункту 7.5 договору оплата за товар здійснюється покупцем наступним чином: 50% вартості замовленої партії упаковки Пюр-Пак сплачуються покупцем протягом 3 робочих днів з моменту розміщення замовлення на підставі рахунку, що виставляється Компанією Елопак в гривнях з урахуванням пунктів 7.7 та 7.7.1 договору, проте в будь-якому випадку перед підтвердженням замовлення Компанією Елопак. 50% вартості, які залишились, замовленої упаковки Пюр-Пак сплачуються покупцем на умовах товарного кредиту протягом 30 календарних днів з моменту відвантаження та дати видаткової накладної.

Всі платежі здійснюються покупцем на підставі відповідних рахунків на оплату, що виставляються Компанією Елопак, шляхом безготівкового банківського переводу грошових коштів в українській гривні на розрахунковий рахунок Компанії Елопак (п. 7.6 договору).

До договору від 12.01.2009 р. укладено додаткові угоди №1 від 30.01.2009 р., №2 від 01.04.2009 р., №3 від 30.12.2009 р., №4 від 01.04.2010 р., №5 від 31.07.2010 р., №6 від 30.12.2010 р., №7 від 10.03.2011 р., №8 від 30.12.2011р., №9 від 31.12.2012 р., №10 від 31.12.2013 р., кожна з яких є невід'ємною частиною договору.

Вищезазначеними угодами, зокрема, продовжено строк дії договору від 12.01.2009 р. та визначено, що поставка товару здійснюється покупцем само вивозом на умовах франко-склад за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Антонова, 1-А, «МЛП Чайка» згідно Інкотермс-2000, окремими партіями в кількості, асортименті та в строки, вказані в узгодженому сторонами замовленні, якщо сторони не домовляться про інше (додаткова угода № 5 від 31.07.2010 р.).

На виконання умов договору позивачем по видатковій накладній №866 від 26.05.2015 р. поставлено відповідачу товар на суму 111395,09 грн. з урахуванням ПДВ, та на вказаний товар виставлений рахунок на оплату №801 від 26.05.2015 р., також виписана податкова накладна №883 від 26.05.2015 р. Поставлений товар було прийнято ПрАТ "Ізмаїльський виноробний завод", що підтверджується видатковою накладною №866 від 26.05.2015 р., довіреністю ПАТ "Ізмаїльський виноробний завод" №0055 від 05.06.2015 р., рахунком на оплату №801 від 26.05.2015 р., податковою накладною №883 від 26.05.2016 р., квитанцією №1 про прийняття податкової накладної №883 від 26.05.2016р. на центральному рівні ДПС України. Однак, ПрАТ "Ізмаїльський виноробний завод" у свою чергу своїх зобовязань за договором від 12.01.2009 р. в частині оплати вартості товару за видатковою накладною №866 від 26.05.2015 р. на суму 111395,09 грн. не виконало.

З урахуванням наведеного та з огляду на те, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання ним свого обовязку щодо оплати отриманого за накладною №866 від 26.05.2015 р. товару на суму 111395,09 грн., суд під час розгляду справи по справі № 916/1841/16 дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПрАТ „Елопак-Фастів щодо стягнення з ПрАТ "Ізмаїльський виноробний завод" заборгованості в сумі 111395,09 грн.

Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 07.09.2016 р. у справі № 916/1841/16 позов ПрАТ «Елопак-Фастів» було задоволено повністю, а саме стягнуто з ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» на користь ПрАТ «Елопак-Фастів» 111395,09 грн. - основного боргу, 3268,00 грн. - 3% річних, 11139,50 грн. - пені, 7909,05 грн. - інфляційних нарахувань, 7482,10 грн. судового збору. Вказаний позов було обґрунтовано саме нездійсненням відповідачем своєчасної оплати за поставлений товар у повному обсязі, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, про стягнення якої позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом у 2016 році.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 р. у справі № 916/1841/16 рішення Господарського суду Одеської області від 07 вересня 2016 року по справі скасовано в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» 365094 грн. пені за порушення строку зберігання товару та розподілу судових витрат, в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено, в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2016 р. залишено без змін.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з огляду на приписи ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору поставки та існування невиконаного зобовязання з оплати вартості поставленого товару у належній сумі, встановлені судовим рішенням у справі № 916/1841/16, не підлягають доведенню у даній справі.

Як зясовано судом, на підставі виданого господарським судом 08.09.2017 р. наказу по справі № 916/1841/16 приватним виконавцем ОСОБА_2 було відкрито виконавче провадження № 55579483. Під час примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області по справі № 916/1841/16 приватним виконавцем ОСОБА_2 13 лютого 2018 р. приватний виконавець перерахував на рахунок позивача стягнуту з відповідача суму в розмірі 135972,07 грн. В свою чергу 13.02.2018 р. приватним виконавцем ОСОБА_2 було закінчено виконавче провадження № 55579483, про що винесено відповідну постанову.

Між тим, з огляду на те, що прострочення виконання зобовязання ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод зі сплати за поставку товару продовжувало тривати у період з 07.06.2016 р. до 12.02.2018 р. включно, ПрАТ „Елопак-Фастів здійснено нарахування інфляційних збитків, та 3% річних за порушення строків оплати поставленого товару, про стягнення яких заявлено у даному позові.

Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, укладений між сторонами по справі договір поставки є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

За статтею 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем товару від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити такий товар у встановлений договором строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З огляду на існування у відповідача заборгованості в розмірі 111395,09 грн. за поставлений товар по вищевказаному договору поставки, що не спростовано відповідачем та встановлено вищевказаними судовим рішеннями, відповідно відповідач є таким, що прострочив виконання зобовязання.

Виходячи з системного аналізу чинного законодавства, обов'язок боржника відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки з нарахуванням процентів річних, випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому застосування вказаних положень Кодексу не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини 1 цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що договором поставки від 12.01.2009 р. не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Наразі відповідачем не спростовано факт того, що при виконанні спірних договорів поставки з боку відповідача мало місце прострочення виконання зобовязань з оплати поставленого товару, що в свою чергу є порушенням зобовязання. Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту предявлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобовязання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Тим більш чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі N 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі N 3-65гс11; від 12 вересня 2011 р. у справі N 3-73гс11; від 24 жовтня 2011 р. у справі N 3-89гс11; від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11.

Також в розясненнях, наведених в п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р., зазначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому судом встановлено, що за вищенаведеними судовими рішеннями у справі № 916/1841/16 з відповідача були стягнуті 3% річних, пеня та інфляційні втрати, нараховані за період прострочення, що становив по 06.06.2016 р. Зокрема, як вказано в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 р. у справі № 916/1841/16, згідно з розрахунком, що був доданий позивачем до позовної заяви, розмір 3% річних від простроченої з 26.06.2015 р. суми відповідно до ст. 625 ЦК України складає 3268,60 грн. (період прострочення 26.06.2015 р. 06.06.2016 р.); розмір інфляційних витрат (липень 2015 року - травень 2016 року) складає 7909,05 грн.

Враховуючи вищенаведене та несвоєчасне виконання відповідачем зобовязання щодо оплати поставленого позивачем товару за договором поставки від 12.01.2009 р. по видатковій накладній №866 від 26.05.2015 р., суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано відповідачу 3% річних у період з 07.06.2016 р. по 12.02.2018 р. (616 дн.) на існуючу у вказаний період суму боргу в розмірі 111395,09 грн. за поставлений товар, що складають за розрахунком позивача в розмірі 5634,75 грн. (111395,09 грн./100%х3%/365 дн. х 616 дн.).

Щодо нарахування позивачем інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно розяснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

З огляду на наявність прострочення виконання відповідачем зобовязання з оплати вартості поставленого товару, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано інфляційні втрати на існуючу суму боргу за період з червня 2016 року по січень 2018 р. Враховуючи рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ та наведені положення законодавства, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань на існуючу суму боргу у вказаний період та встановлено, що сума інфляційних збитків складає 25928,19 грн. (111395,09 грн. (сума боргу) х 1,23276 (сукупний індекс інфляції) 111395,09 грн.). Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні збитки у вказаній сумі 25928,19 грн.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами з урахуванням ст. 258 ЦК України, якою встановлено річний строк до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), суд вважає безпідставними. Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Тому до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність, передбачена ст. 257 ЦК України (п. 3.4, 4.3 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р.).

Враховуючи те, що із заявленим позовом ПрАТ „Елопак-Фастів звернулось до суду у травні 2018 року, тобто в межах 3-річного строку для звернення до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів, відповідно порушені права позивача підлягають захисту.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи наявні докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства „Елопак-Фастів обґрунтовані та відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Приватного акціонерного товариства „Елопак-Фастів до Приватного акціонерного товариства „Ізмаїльський виноробний завод про стягнення 31562,94 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Приватного акціонерного товариства „Ізмаїльський виноробний завод (68640, Одеська область, Ізмаїльський виноробний завод, смт. Суворове, вул. Лиманська, буд. 18, ) на користь Приватного акціонерного товариства Елопак-Фастів (08500, Київська область, м. Фастів, вул. Великоснітинська, буд. 67, ) інфляційні нарахування в сумі 25928/двадцять пять тисяч девятсот двадцять вісім/грн. 19 коп., 3% річних в сумі 5634/пять тисяч шістсот тридцять чотири/грн. 75 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1762/одна тисяча сімсот шістдесят дві/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення повного рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 липня 2018 р.

Суддя В.С. Петров