РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.07.2018Справа № 910/2875/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «МСА»
доУчасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_1
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаОСОБА_2
простягнення 108 700,32 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_3
від відповідача:не з'явився
від третьої особи:ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МСА» (надалі - «Товариство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_1 про стягнення 108 700,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не внесено у повному обсязі свою частку у статутний капітал Товариства, внаслідок чого у позивача виникло право на нарахування відповідачу 10% річних, передбачених в п.3.2 Статуту Товариства, у розмірі 105 709,32 грн., а також позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1 495,50 грн. та інфляційних у розмірі 1 495,50 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2018 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 07.05.2018, залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

18.04.2018 відповідачем до канцелярії суду подано відзив на позов, в якому відповідач вказував на неправомірне визначення позивачем суми боргу зі сплати частки в статутний капітал Товариства, а також зазначав про безпідставність нарахування 3% річних та інфляційних. Також у поданому відзиві на позов відповідач заявив про застосування наслідків пропуску позивачем строку для звернення до суду із даним позовом.

Підготовче засідання неодноразово відкладалося з незалежних від суду обставин.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.07.2018.

Судове засідання 10.07.2018 не відбулося та було перенесено на 16.07.2018.

Представник позивача та третьої особи в засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відміткою на звороті ухвали суду.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням викладеного, неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МСА» зареєстроване Оболонською районною державною адміністрацією міста Києва 11.12.2002 р., про що свідчить преамбула Статуту Товариства в редакції, затвердженій протоколом загальних зборів учасників №10 від 14.06.2006.

Зокрема, 14.06.2006 було проведено збори учасників Товариства, на яких було прийнято рішення затвердити нову редакцію Статуту товариства (протокол загальних зборів №10 від 14.06.2006). Державну реєстрацію змін до установчих документів було проведено державним реєстратором Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації 27.06.2006, про що зроблено запис №2000003 та проставлено відповідну відмітку на першому аркуші нової редакції Статуту Товариства.

Згідно з положеннями п.п.2.1, 3.1, 3.2 Статуту учасниками товариства є ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Для здійснення товариством діяльності, передбаченої цим Статутом, за рахунок грошових вкладів учасників створюється капітал в розмірі 1 600 000,00 грн. Розмір і вид вкладів та розмір частки кожного з учасників в статутному капіталі товариства визначаються наступним чином:

- ОСОБА_2 вносить грошові кошти в сумі 800 000,00 грн., що становить 50% статутного капіталу товариства;

- ОСОБА_1 вносить грошові кошти в сумі 800 000,00 грн., що становить 50% статутного капіталу товариства.

До моменту державної реєстрації кожен з учасників зобов'язаний внести до статутного капіталу 50% свого вкладу. Частини вкладів учасників, що залишились несплаченими, підлягають сплаті протягом першого року діяльності товариства. В разі невиконання зобов'язання учасника щодо своєчасного внесення вкладу, товариство вправі стягнути з цього учасника 10% річних з недовнесеної суми.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо внесення всієї суми внеску до статутного капіталу Товариства позивача, а саме станом на момент подання даного позову відповідачем було внесено лише 301 500,00 грн.

У зв'язку з викладеним, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 10% річних за період прострочення внесення грошових коштів з 27.06.2014 по 09.08.2016 у розмірі 105 709,32 грн.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів визначає Закон України «Про господарські товариства».

Згідно зі ст. ст. 1, 4 названого Закону (в редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту.

Товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами (ст. 50 Закону України «Про господарські товариства»).

В ст. ст. 87, 91, 92 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення з дня її державної реєстрації і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Цивільна дієздатність юридичної особи визначається моментом набуття цивільних прав та обов'язків, які юридична особа здійснює через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно зі ст. 143 Цивільного кодексу України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці (ст. 115 Цивільного кодексу України).

Обов'язки учасників господарського товариства визначені ст. 117 Цивільного кодексу України, згідно з якою учасники господарського товариства зобов'язані: додержуватися установчого документа товариства та виконувати рішення загальних зборів; виконувати свої зобов'язання перед товариством, у тому числі ті, що пов'язані з майновою участю, а також робити вклади (оплачувати акції) у розмірі, в порядку та засобами, що передбачені установчим документом; не розголошувати комерційну таємницю та конфіденційну інформацію про діяльність товариства. Учасники господарського товариства можуть також мати інші обов'язки, встановлені установчим документом товариства та законом.

Аналогічні положення наведені в ст. 11 Закону України «Про господарські товариства».

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про те, що відповідач, як учасник товариства позивача, не вніс свій вклад до статутного капіталу в повному обсязі.

Частиною 3 статті 52 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент затвердження нової редакції Статуту, затвердженої протоколом №10 від 14.06.2006) учасник зобов'язаний повністю внести свій вклад не пізніше року після реєстрації товариства. У разі невиконання цього зобов'язання у визначений строк учасник, якщо інше не передбачено установчими документами, сплачує за час прострочки 10 відсотків річних з недовнесеної суми.

Таким чином, законодавець імперативно врегулював питання щодо строку сплати статутного капіталу (внесення вкладів до статутного капіталу) учасниками Товариства - до закінчення першого року з дня державної реєстрації Товариства. Цей строк надається для поступового виконання кожним учасником свого корпоративного обов'язку перед Товариством щодо формування статутного капіталу (вносити свої вклади у розмірі, порядку та коштами (засобами), що передбачені установчими документами).

За твердженням позивача, відповідач з 800 000,00 грн. здійснив внесок у загальній сумі 301 500,00 грн., а відтак залишок невнесеної частини складає 498 500,00 грн., від якого позивачем розраховувався розмір 10% річних.

На підтвердження викладеного позивачем надано суду копію фінансового звіту (балансу), з якого вбачається, що Товариством віднесено до неоплаченого капіталу (рядок 1425) заборгованість у розмірі 491,5 тис. грн.

В той же час суд звертає увагу на те, що зазначена позивачем у позові сума боргу відповідача не співпадає з сумою, яку було віднесено до залишку невнесеної частини статутного капіталу у фінансові звіти за 2016 та 2017 роки, копії яких надані суду.

Більш того, суд враховує надані відповідачем копії виписок по банківському рахунку та квитанції, згідно з якими у період з 03.07.2006 по 31.01.2008 відповідачем було внесено грошові кошти у розмірі 393 500,00 грн. в якості поповнення статутного капіталу Товариства.

Частиною 1 статі 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

З огляду викладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту внесення відповідачем грошових коштів у розмірі 393 500,00 грн. до статутного капіталу Товариства.

Пунктом 3.2 Статуту Товариства (в редакції, затвердженій протоколом №10 від 14.06.2006) передбачено, що до моменту державної реєстрації кожен з учасників зобов'язаний внести до статутного капіталу 50% свого вкладу. Частини вкладів учасників, що залишились несплаченими, підлягають сплаті протягом першого року діяльності товариства. В разі невиконання зобов'язання учасника щодо своєчасного внесення вкладу, товариство вправі стягнути з цього учасника 10% річних з недовнесеної суми.

Таким чином, із закінченням річного строку для внесення відповідачем грошових коштів до статутного капіталу Товариства, позивач отримав право вимагати у відповідача сплати 10% річних від недонесеної суми.

Як встановлено судом раніше, матеріалами справи підтверджується факт внесення відповідачем до статутного капіталу Товариства грошових коштів у розмірі 393 500,00 грн., а відтак станом на момент розгляду даної справи заборгованість відповідача перед Товариством становить 406 500,00 грн.

При цьому, строк внесення таких грошових коштів настав 14.06.2007 (тобто, через рік після прийняття рішення загальними зборами Товариства про збільшення розміру статутного капіталу).

З урахуванням викладеного суду приходить до висновку про правомірність вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 10% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання з внесення частки статутного капіталу у розмірі 406 500,00 грн. у заявлений період.

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

Згідно із ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобов'язання з внесення частки в статутний капітал Товариства настав 14.06.2007, а відтак з 15.06.2007 розпочався перебіг позовної давності за вказаним зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У відповідності до п. 4.4 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" - правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Суду слід встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, що свідчать про визнання боргу, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Відповідачем у період з 03.07.2006 по 31.01.2008 вносилася частина вартості частки до статутного капіталу Товариства, а відтак часткова сплата відповідачем 31.01.2008 суми заборгованості свідчить про переривання перебігу строку позовної давності, тому строк позовної давності для звернення позивача із позовом про стягнення суми заборгованості сплив 31.01.2011.

Відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна заява подана суду 12.03.2018, тобто після спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено про сплив строку позовної давності у даній справі.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами та відсутні поважні причини його пропуску, то за таких обставин у задоволенні позову як в частині стягнення з відповідача 10% річних за період прострочення внесення грошових коштів з 27.06.2014 по 09.08.2016, так і в частині стягнення 3% річних та інфляційних необхідно відмовити.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» необхідно відмовити повністю.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.08.2018

Суддя В.П. Босий