ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.08.2018 Справа № 920/233/18

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Коваленко О.В., розглянувши матеріали справи №920/233/18

за позовом: Заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Сумській області (вул.Петропавлівська, 108, м. Суми, 40021, код 3976885),

до відповідачів: 1. Шосткинської міської ради Сумської області (вул. Садовий бульвар, 14, м. Шостка, Сумська область, 41100, код 36080075),

2. Фізичної особи-підприємця Газаряна Тевана Мелсовича (АДРЕСА_1, 41100, код НОМЕР_1),

про зобов'язання повернути земельну ділянку

за участю представників сторін:

від позивача: Рудік А.А., довіреність №9-18-0.6-13/62-18 від 12.01.2018 ;

від відповідачів: 1. не з'явився;

2. не з'явився;

прокурор: Правдюк В.В., службове посвідчення №049945 від 22.05.2018

при секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

СУТЬ СПОРУ: прокурор просить суд зобов'язати відповідача 2 повернути територіальній громаді м. Шостка в особі Шосткинської міської ради земельну ділянку площею 24,0 кв.м., нормативна грошова оцінка якої становить 11 827 грн. 08 коп., розташовану в районі будинку №18 по вул. Миру в м. Шостка під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, передану на підставі договору №318 встановлення особистого строкового сервітуту від 01.12.2017 із приведенням зазначеної земельної ділянки у попередній стан, а також стягнути з відповідачів на користь прокуратури Сумської області витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до ухвали господарського суду Сумської області від 16.07.2018 Шосткинському міськрайонному суду Сумської області було доручено забезпечити проведення судового засідання 02.08.2018 об 11 год. 40 хв. в режимі відеоконференції у справі № 920/233/18.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач 1 подав письмовий відзив №01-28/1220 від 10.05.2018, в якому зазначив, що під час прийняття рішення в частині надання дозволу на укладання та на поновлення договору ФОП Газаряну Т.М. він керувався виключно діючим законодавством та в межах наданих йому повноважень.

Від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1, в якій він просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та вважає спірний договір удаваним і таким, що не відповідає нормам, які регулюють порядок передачі земельної ділянки в оренду та встановлення сервітуту.

Прокурор подав відповідь №104-3112вих18 від 17.05.2018 на відзив відповідача1, в якому зазначив про те, що предметом даного спору є не обраний вид земельного сервітуту, а відсутність законних підстав для його встановлення.

Відповідач 2 подав відзив від 10.05.2018 та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір від 01.12.2017 №318 про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності був укладений на законних підставах, а саме на підставі рішення 14 сесії 7 скликання Шосткинської міської ради від 24.11.2017 «Про надання дозволів на укладання договорів встановлення особистих строкових сервітутів щодо земельних ділянок».

Прокурор подав відповідь №104-3192вих18 від 16.05.2018 на відзив відповідача 2, в якій зазначив, що правових підстав для встановлення особистого строкового сервітуту для відповідача 2 не існувало, а сам договір від 01.12.2017 суперечить вимогам діючого земельного законодавства.

Від відповідача 2 надійшли додаткові письмові пояснення на відзив на позовну заяву від 30.07.2018, в яких він зазначає про те, що для розміщення тимчасової споруди за умови наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування земельна ділянка не відводиться, а обов'язок щодо зазначення площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування стосується лише тих суб'єктів господарювання, які є власниками земельної ділянки.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 14.06.2018 закрите підготовче провадження та справу №920/233/18 призначено до судового розгляду по суті на 16 липня 2018 об 11 год. 30 хв.

16 липня 2018 розгляд справи по суті було відкладено на 02.08.2018 на 11 год. 40 хв.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, оцінивши та дослідивши докази по справі, суд встановив:

Зі змісту п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 цієї ж статті).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. №3-рп/99 прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в господарському суді.

Згідно ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 цієї ж статті).

Частиною 1 ст. 55 ГПК України встановлено, що органи та особи, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.

Зі змісту п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 вбачається, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 4 ГПК України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно ч.4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності крім випадків, визначених ч.8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів реорганізовуються шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру. Також установлено, що територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів, які реорганізовуються, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

Згідно п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №294-р «Питання Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру передано функції і повноваження Державного агентства земельних ресурсів, що припиняється.

Пунктом 1 «Положення про Головне управління Держгеокадастру в Сумській області», затвердженого Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 за №308 (далі - Положення) передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відповідно до п.п.30 п.4 Положення передбачено повноваження Головного управління Держгеокадастру щодо здійснення державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Таким чином, судом встановлено, що органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах, є Головне управління Держгеокадастру в Сумській області, а отже Головне управління Держгеокадастру у Сумській області є належним позивачем у даній справі.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Прокуратурою встановлено, що рішення щодо надання дозволу відповідачеві-2 на укладення договору особистого строкового сервітуту прийняте Шосткинською міською радою у листопаді, а спірний договір укладено в грудні 2017 року. Однак, Головним управлінням Держгеокадастру в Сумській області з моменту наділення його контрольними повноваженнями, жодних заходів на усунення вищенаведених порушень чинного законодавства під час розпорядження землями комунальної власності не вжито.

Судом встановлено, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області не було обізнано про укладення договору №318 встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, укладеного 01.12.2017 між Шосткинською міською радою і ФОП Газаряном Теваном Мелсовичем, оскільки в судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення, що згідно плану роботи ГУ Держгеокадастру в Сумській області перевірка діяльності Шосткинської міської ради Сумської області запланована на більш пізній період.

Про відповідні порушення ГУ Держгеокадастру в Сумській області дізналось лише після того, як Шосткиснкьою місцевою прокуратурою 28.03.2018 за № 104-2008вих18 на адресу позивача було направлено повідомлення про намір вжиття заходів представницького характеру в межах повноважень, наданих ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням 14 сесії 7 скликання Шосткинської міської ради від 24.11.2017 «Про надання дозволів на укладання договорів встановлення особистих строкових сервітутів щодо земельних ділянок» фізичній особі - підприємцю Газаряну Тевану Мелсовичу надано дозвіл на поновлення шляхом укладення нового договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки площею 24 кв.м. під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в блоці з автобусною зупинкою, яка розташована в районі будинку №18 по вул. Миру терміном на три роки.

На виконання вказаного рішення сесії Шосткинської міської ради 01.12.2017 між Шосткинською міською радою і ФОП Газаряном Т.М. було укладено договір №318 про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (далі за текстом - «Договір»), відповідно до умов якого його предметом є особистий строковий сервітут, встановлений виключно «Сервітуарію» на територію (об'єкт благоустрою) в м. Шостка на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда в блоці з автобусною зупинкою (далі за текстом - «ТС») площею 24,0 кв.м.

Зі змісту п. 1.2. Договору вбачається, що об'єктом особистого строкового сервітуту за цим Договором є територія (об'єкт благоустрою) в районі будинку №18 на вулиці Миру в м. Шостка площею 24,0 кв.м, розташування та межі якої зазначено в додатку до цього Договору.

Пунктом 1.4. Договору встановлено, що даний Договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

Згідно п.3.1 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 2017 рік становить 11 827,08 грн. Річний розмір плати за цим договором на 2017 рік становить 473 грн. 08 коп. (4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (території).

Відповідно до п. 3.2 Договору визначення розміру плати на кожен наступний календарний рік здійснюється «Сервітуарієм» самостійно на підставі даних витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки на відповідний календарний рік.

Відповідно до статті 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (ч.3 ст. 98 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Пункт 2.32. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» передбачає, що за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають. Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Тобто, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

ФОП Газарян Т.М. на момент укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту не був ані власником, ані землекористувачем сусідньої земельної ділянки, чи об'єктів нерухомості прохід до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Обов'язковою умовою для встановлення сервітуту є умова щодо неможливості задоволення потреби осіб у інший (ніж встановлення сервітуту) спосіб.

Відомості про те, що ФОП Газарян Т.М. не має змоги задовольнити свої інтереси іншим способом, ніж розмістити тимчасові споруди саме на спірній земельній ділянці відсутні, а отже потреби у розміщенні другим відповідачем тимчасової споруди на спірній земельній ділянці не було.

Пунктом 1 рішення Шосткинської міської ради від 24.11.2017 передбачено, що земельна ділянка ФОП Газаряну Т.М. надається для встановлення сервітуту не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, тобто здійснення господарської діяльності, що суперечить самій правовій природі сервітуту та меті його надання.

Взагалі зі змісту рішення 14 сесії 7 скликання Шосткинської міської ради від 24.11.2017 та Договору №318 встановлення особистого строкового сервітуту від 01.12.2017 не вбачається, що потреби ФОП Газаряна Т.М. стосовно здійснення підприємницької діяльності не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

В даному контексті, словосполучення «на підставі» - означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; «у межах повноважень» - означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; «у спосіб» - означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.01.2017 у справі №910/10057/16.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вищевказане рішення Шосткинської міської ради від 24.11.2017 щодо надання дозволу ФОП Газаряну Т.М. на поновлення шляхом укладення нового договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки площею 24,0 кв.м під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності прийнято із порушенням норм Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, за відсутності відповідних підстав для цього.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існувало, а тому, у Шосткинської міської ради не було будь-яких підстав для встановлення сервітутних відносин з ФОП Газаряном Т.М. та відповідно, для прийняття рішення.

У відповідності до ст. 8 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Підстави та порядок передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності встановлений статтями 124, 134 Земельного кодексу України та нормами Законом України «Про оренду землі».

Закон не встановлює підстав для надання земельної ділянки, що перебуває в комунальній власності фізичній чи юридичній особі лише на умовах сервітуту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що суть правовідносин між сторонами по спірному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут.

Зазначене свідчить про те, що Договір укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства. Передача земельної ділянки повинна була проводитись на умовах оренди в порядку, визначеному ст. ст. 124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України «Про оренду землі», а по суті укладений сторонами на виконання Рішення Шосткинської міської ради від 24.11.2017 договір від 01.12.2017 є по суті прихованим договором-оренди землі.

Так, згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві у володіння і користування земельну ділянку орендареві на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

В той же час, сервітут за своєю правовою природою обмежує власника речі у вчиненні перешкод для її використання іншою особою без зміни речових прав власника щодо самої речі, без передачі її у користування іншій особі.

З огляду на вищевикладене, слід зазначити, що фактично правовідносини між відповідачами мають характер правовідносин щодо оренди земельної ділянки, а отже в даному випадку вбачаються ознаки удаваного правочину з огляду на ст.235 Господарського кодексу України, пунктом 1 якої визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Разом з тим, до передачі земельної ділянки площею 24,0 кв.м. ФОП Газаряну Т.М. для розміщення тимчасової споруди з метою здійснення підприємницької діяльності необхідно було провести земельні торги відповідно до вимог Земельного кодексу України. Проте зазначені торги Шосткинською міською радою не проводились.

Таким чином, з викладеного вище можна зробити висновок, що передавши ФОП Газаряну Т.М. земельну ділянку комунальної власності на підставі договору особистого строкового сервітуту, який вказаному суб'єкту не міг встановлюватись, вказаний договір був спрямований на уникнення передачі цієї земельної ділянки на підставі договору оренди на конкурсних засадах.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Укладений між Шосткинською міською радою та ФОП Газаряном Т.М. договір від 01.12.2017 суперечить вищенаведеним вимогам земельного законодавства.

Згідно п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами). Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

До 05.04.2015 діяла редакція вказаної статті, яка передбачала недійсність договору оренди землі у разі відсутності в ньому істотних умов. Після набрання 05.04.2015 чинності Законом України від 12.02.2015 № 191-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», яким викладено статтю 15 зазначеного Закону у новій редакції, вказівка на недійсність договору у разі відсутності істотних умов була усунута.

За таких обставин, на договірні відносини щодо оренди землі стали поширюватись загальні положення стосовно укладення договорів, якими передбачено, що якщо в договорі відсутні усі істотні умови - він вважається неукладеним.

Так, зі змісту Договору вбачається, що в ньому відсутній кадастровий номер земельної ділянки, яка передавалась ФОП Газаряну Т.М., який характеризує об'єкт оренди, та є істотною умовою договору оренди.

Враховуючи, що у спірному договорі відсутні всі істотні умови, він вважається неукладеним.

Згідно ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Частина 2 вказаної статті зазначає, що Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Ураховуючи, що ФОП Газарян Т.М. отримав земельну ділянку в м. Шостка, в районі будинку №18 по вул. Миру на підставі договору №318 від 01.12.2017, який по суті є прихованим договором оренди землі, відтак зазначена земельна ділянка підлягає поверненню власнику - територіальній громаді м. Шостка в особі Шосткинської міської ради.

Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постановах від 10.12.2015 справа №920/251/15, від 17.08.2017, справа №920/625/16, від 11.12.2013 справа №901/590/13, від 02.03.2017 справа №905/533/15.

Крім того, згідно пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З огляду на це, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №916/187/15 та постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №905/3280/16.

Враховуючи те, що рішення 14 сесії 7 скликання Шосткинської міської ради від 24.11.2017, яким відповідачу 2 надано дозвіл на поновлення шляхом укладення нового договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки площею 24,0 кв.м. під розміщення тимчасової споруди в блоці з автозупинкою для провадження підприємницької діяльності в районі будинку №18 по вул. Миру терміном на три роки, вичерпало свою дію внаслідок виконання шляхом укладення з відповідачем 2 договору №318 від 01.12.2017, скасування цього рішення не породжує наслідків для поновлення інтересів держави.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що прокурором було вірно обрано спосіб захисту права у вигляді зобов'язання відповідача 2 повернути земельну ділянку площею 24,0 кв.м. територіальній громаді міста Шостка в особі Шосткинської міської ради.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011 р., не містять юридичних приписів щодо обов'язкового попереднього або наступного набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, а для цього достатньо паспорту прив'язки тимчасової споруди, який і був виготовлений 24.12.2014, оскільки предметом розгляду даної справи є зобов'язання відповідача 2 повернути земельну ділянку у зв'язку з відсутністю правових підстав для її використання, а паспорт прив'язки тимчасової споруди не є правовстановлюючим документом, який підтверджує правомірність користування відповідачем 2 спірною земельною ділянкою.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про те, що рішення Шосткинської міської ради щодо надання дозволу на поновлення шляхом укладення нового договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки ФОП Газаряну Т.М. прийнято із порушенням чинного законодавства України, укладений на його основі договір встановлення особистого строкового сервітуту є не укладеним, а земельна ділянка площею 24,0 кв.м. підлягає поверненню територіальній громаді міста Шостка в особі Шосткинської міської ради.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь прокуратури Сумської області.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця Газаряна Тевана Мелсовича (АДРЕСА_1, 41100, код НОМЕР_1) повернути територіальній громаді м. Шостка в особі Шосткинської міської ради Сумської області (вул. Садовий бульвар, 14, м. Шостка, Сумська область, 41100, код 36080075) земельну ділянку площею 24,0 кв.м., нормативна грошова оцінка якої становить 11 827 грн. 08 коп., розташовану в районі будинку №18 по вул. Миру в м. Шостка під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, передану на підставі договору №318 встановлення особистого строкового сервітуту від 01.12.2017 із приведенням зазначеної земельної ділянки у попередній стан.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Газаряна Тевана Мелсовича (АДРЕСА_1, 41100, код НОМЕР_1) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, код 03527891, розрахунковий рахунок №2983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) 881 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Шосткинської міської ради Сумської області (вул. Садовий бульвар, 14, м. Шостка, Сумська область, 41100, код 36080075) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, код 03527891, розрахунковий рахунок №2983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) 881 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-258 ГПК України.

Повний текст рішення підписаний 07.08.2018 р.

Суддя О.В. Коваленко