ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 5011-69/9686-2012

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді:Баранець О.М., Вронська Г.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - Петрука Я.Ю.,

відповідача - Перепелиці А.В.,

третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явився,

третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Плотницька Н.Б.)

від 28.09.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Тищенко О.В. , судді - Корсакова Г.В., Тарасенко К.В.)

від 11.01.2018,

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до публічного акціонерного товариства "Укрнафта",

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз",

про визнання договору укладеним

В С Т А Н О В И В:

19.07.2012 ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось в суд з позовом ( з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.05.2017 (а с. 34-46,т.2) про визнання договору поставки природного газу укладеним в запропонованій ним редакції.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що що положеннями статей 10, 22 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" визначено обов'язок відповідача, як господарського товариства, 50 % та більше акцій якого перебуває у статутному фонді іншого господарського товариства, контрольним пакетом акцій якого володіє держава (ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"), укладати з позивачем, як суб'єктом, уповноваженим Кабінетом Міністрів України на формування ресурсу природного газу для задоволення потреб населення, договори (угоди) з реалізації природного газу для задоволення потреб населення за закупівельними цінами, встановленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Проте, відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на укладення договору поставки протягом 2012 року товарного природного газу власного видобутку для потреб населення, оскільки, отримавши 29.05.2012 надісланий йому позивачем у двох екземплярах проект договору поставки природного газу в порушення вимог ст. 181 ГК України не повернув ні один підписаний примірник договору, ні протокол розбіжностей до нього.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2018, в задоволенні позову відмовлено.

25.01.2018 третя особа ПАТ "Укртрансгаз", а 17.02.2018 позивач ПАТ "НАК "Нафтогаз України" подали касаційні скарги на вказані судові рішення, в яких просять скасувати постановлені у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставами для скасування судових рішень третя особа зазначає неправильне застосування судами ст. ст. 6, 11, 16, 627 ЦК України, оскільки встановивши обов'язковість в силу вимог Закону України " Про засади функціонування ринку природного газу" укладення спірного договору, суди не дали належної оцінки способу захисту порушеного права НАК "Нафтогаз України" та факту існування господарського зобов'язання в силу вищеназваного закону та необхідності його виконання, незалежно від обставин підписання чи непідписання окремої угоди, і дійшли помилкового висновку виключно щодо обов'язковості укладення сторонами відповідного договору та, як наслідок, відсутності підстав для задоволення позову. Крім того, судами неправильно застосовані вимоги ст. 187 ГК України, оскільки цей спір не є переддоговірним, а обов'язок відповідача перед позивачем був виконаний ще у 2012 році, оскільки видобутий відповідачем у 2012 році газ, закачаний до підземних сховищ газу ДК "Укртрансгаз" був спожитий населенням у січні-лютому 2012. Також судами порушено вимоги ст. ст. 632, 638 ЦК України, адже скасування в 2014 році адміністративним судом встановленої Національною комісією регулювання енергетики України на 2012 рік ціни на товарний природний газ власного видобутку для ПАТ "Укрнафта", є зміною ціни в господарському договорі після його виконання, що відповідно до ч.3 ст. 632 ЦК України не допускається. Крім того, зазначає про порушення судами при оцінці доказів ст. ст. 73, 74, 77, 238 ГПК України.

Позивач, посилаючись у своїй касаційній скарзі на такі ж порушення норм матеріального і процесуального права, вказує на те, що наявні у справі документи підтверджують видобуток газу у 2012 році, закачування його до підземних сховищ газу ПАТ "Укртрансгаз", приймання -передачу природного газу у газотранспортній системі та реалізацію такого природного газу для задоволення потреб населення, що свідчить про фактичне виконання відповідачем протягом 2012 року встановленого Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу" господарського зобов'язання з постачання товарного природного газу власного видобутку для потреб населення, але суди попередніх інстанцій в порушення вимог ст ст. 73, 74, 77, 238 ГПК України не дали належної правової оцінки цим доказам.

Розгляд справи було призначено у судовому засіданні 18.04.2018.

Ухвалою суду від 18.04.2018 провадження у справі зупинено до розгляду об'єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 61/341.

Ухвалою суду від 19.06.2018 касаційне провадження у справі поновлено у зв'язку розглядом об'єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 61/341, в якій було прийнято постанову від 25.05.2018 про відмову у задоволенні касаційних скарг ПАТ "НАК "Нафтогаз України", ПАТ "Укртрансгаз" та ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" залишено без задоволення, а судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позову - без змін.

11.07.2018 у справі була оголошена перерва до 18.07.2018.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, 3-ї особи, обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Наведені у касаційних скаргах аргументи не можуть бути підставами для скасування судових рішень та постановлення нового рішення про задоволення позову відповідно до вимог ст. 311 ГПК України, оскільки грунтуються на неправильному тлумаченні позивачем та 3-ю особою норм матеріального та процесуального права.

Частиною 3 статті 179 ГК України передбачено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на газодобувні підприємства покладений обов'язок укладати угоди з реалізації природного газу за закупівельними цінами у випадках, визначених статтею 10 цього Закону.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що підприємства, частка держави у статутному фонді яких становить 50 відсотків та більше, господарські товариства, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких перебувають у статутному фонді інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій яких володіє держава, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність та/або особи, уповноважені договорами про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісяця здійснюють продаж усього товарного природного газу, видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами в межах території України, континентального шельфу і виключної (морської) економічної зони, для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, безпосередньо суб'єкту, уповноваженому Кабінетом Міністрів України на формування такого ресурсу, за закупівельними цінами, які для кожного суб'єкта господарювання - власника спеціального дозволу на користування нафтогазоносними надрами щороку встановлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України згідно із затвердженим нею Порядком формування, розрахунку та встановлення цін на природний газ для суб'єктів господарювання, що здійснюють його видобуток.

Таким уповноваженим суб'єктом з формування і розпорядження ресурсами природного газу, що використовується для потреб населення, згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) була визначена Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" .

Крім того, пунктом 2 вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 було встановлено, що потреба населення, релігійних організацій, установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів (в межах обсягів природного газу, що використовуються як пальне для забезпечення горіння Вічного вогню) в природному газі задовольняється з ресурсу природного газу, який формується за рахунок продажу підприємствами, частка держави у статутному фонді яких становить 50 відсотків та більше, господарськими товариствами, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких перебуває у статутних фондах інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій яких володіє держава, а також дочірніми підприємствами, представництвами та філіями таких підприємств і товариств, учасниками договорів про спільну діяльність, укладених за участю зазначених підприємств і товариств, та/або уповноваженими такими договорами особами Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" всього обсягу природного газу (в тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку, який здійснюється на підставі спеціальних дозволів на користування надрами (за винятком обсягів газу, що використовується видобувними підприємствами відповідно до напрямів, визначених прогнозним річним балансом находження та розподілу природного газу по Україні, що затверджений Кабінетом Міністрів України), а у разі нестачі - за рахунок інших ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Підприємства, зазначені в абзаці першому цього підпункту, а також учасники договорів про спільну діяльність, відповідно до яких розмір внеску підприємств, частка держави у статутному фонді яких становить 50 відсотків та більше, господарських товариств, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких перебуває у статутних фондах інших господарських товариств, контрольним пакетом акцій яких володіє держава, а також дочірніх підприємств, представництв та філій таких підприємств і товариств перевищує 50 відсотків загального розміру внесків учасників договорів про спільну діяльність, реалізують видобутий природний газ (за винятком обсягів газу, що використовується видобувними підприємствами відповідно до напрямів, визначених прогнозним річним балансом надходження та розподілу природного газу по Україні, що затверджений Кабінетом Міністрів України) виключно Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" за ціною, затвердженою Національною комісією регулювання електроенергетики для кожного суб'єкта господарювання, визначеного в цьому абзаці.

Отже, судами попередніх інстанцій було правильно встановлено, що укладення між ПАТ "Укрнафта" та уповноваженим суб'єктом з формування і розпорядження ресурсами природного газу, що використовується для потреб населення, - Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" договору, предметом якого є поставка природного газу, видобутого оператором, було обов'язковим в силу положень закону.

Відповідно до ч.1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні гсоподарських договорів за державним замовленням, або договорів укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що позивач листом № 6-3053/1-12від 22.05.2012 направив відповідачу підписаний ним проект договору поставки протягом 2012 року товарного природного газу власного видобутку обсягом до 1 480 000 000 м-3 за ціною 458 грн за 1000 м-3, а з урахуванням ПДВ - 549,60 грн за 1000 м-3, що підтверджується копіями фіскального чеку № 0455 від 23.05.2012 та опису вкладення у цінний лист від 23.05.2012, який відповідач згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення отримав 29.05.2012.

У зв'язку з невиконанням відповідачем вимог ст. 181 ГК України щодо дій, які має вчинити сторона, що отримала проект договору, позивач звернувся в суд з позовом про зобов'язання відповідача укласти договір поставки природного газу в редакції НАК "Нафтогаз України", які в подальшому змінив на позовні вимоги про визнання укладеним цього договору в запропонованій ним редакції.

За таких обставин суди прийшли до абсолютно правильного висновку про те, що між сторонами виник переддоговірний спір.

Зобов'язання відповідача в силу Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (який був чинний станом на 2011 рік) здійснювати продаж позивачу усього товарного природного газу, видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами в межах території України, не означає що між сторонами не можуть існувати переддоговірні відносини. Вказане випливає зі змісту ч. 1 ст. 187 ГК України.

Таким чином доводи касаційних скарг про те, що фактичне виконання сторонами договору, визнання якого укладеним є предметом спору, виключає застосування до спірних правовідносин ст. 187 ГК України, не грунтується як на вказаних нормах закону, так і матеріалах справи.

Більше того, такі доводи спростовуються змістом позовної заяви, який зводиться до визнання укладеним між сторонами договору поставки природного газу в редакції позивача, а не до спонукання відповідача виконати господарське зобов'язання, яке існує в нього в силу закону.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї з сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частина 5 ст. 180 ГК України передбачає, що ціна у договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

В пункті 4.1 проекту договору передбачено, що ціна газу за 1000 м-3 відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 29.12.11 № 255 становить: 458 грн. 00 коп. без ПДВ, крім того ПДВ 91 грн. 60 коп., разом з ПДВ - 549 грн. 60 коп.

Відповідно до пункту 4.2 проекту договору ціна на газ, що вказана в пункті 4.1 цього договору, визначена на день його підписання і може бути змінена у разі прийняття уповноваженими органами відповідних нормативних актів. У разі зміни ціни сторони оформляють додаткову угоду до цього договору і в разі необхідності здійснюють перерахунок за отриманий природний газ за новими цінами.

Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 255 від 29.12.2011 встановлено ціну на товарний природний газ власного видобутку для публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в розмірі 458 грн. за 1000 м. куб. (без урахування ПДВ), але ця постанова НКРЕ № 255 від 29.12.2011 "Про встановлення ціни на товарний природний газ власного видобутку для "Укрнафта", на підставі якої визначена ціна на природний газ на 2012 рік для відповідача була визнана протиправною та скасована з дати її прийняття постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05. 2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.09. 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.12.2014, і набрала законної сили. Інших постанов, якими б встановлювалась ціна на газ, видобутий у 2012 році, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері електроенергетики, не приймала.

Враховуючи те, що така істотна умова проекту договору як ціна є невизначеною та такою, що базується на скасованій постанові НКРЕ № 255 від 29.12.2011, а такі істотні умови як предмет договору та строк дії договору є такими, що унеможливлюють прийняття рішення про укладення договору поставки газу на час прийняття рішення Господарським суду міста Києва від 28.09.2017, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційних скарг про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням положень ст. ст. 632, 638 ЦК України та ст. 180 ГК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у п. 1.1 проекту договору передбачено, що предметом договору є передача газу протягом 2012 року. Відповідно до п. 10.1 проекту договору строк його дії в частині поставки газу становить період з 01.01.2012 до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного завершення покупцем.

Оскільки такі істотні умови проекту договору як предмет та строк дії договору щодо виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором передбачають поставку газу ПАТ "Укрнафта" у власність позивача протягом визначеного періоду з 01.01.2012 до 31.12.2012, то Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що задоволення позову призведе до укладення спірного договору поставки природного газу після спливу строку, наданого постачальнику для виконання обов'язку щодо поставки товару, що позбавляє його можливості виконати умови договору належним чином а тому наразі укладення договору з вказаним предметом є неможливим.

Щодо доводів касаційних скарг про те, що суди не надали належної оцінки доказам у справі, чим порушили положення вимог ст. ст. 73, 74, 77, 238 ГПК України,суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Ці доводи обґрунтовані тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки документам, що підтверджують видобуток газу у 2012 році, закачування природного газу до підземних сховищ газу ПАТ "Укртрансгаз", приймання-передачу природного газу в газотранспортній системі та реалізацію такого природного газу для задоволення потреб населення.

Проте, вказані доводи спростовуються змістом судових рішень, з яких вбачається, що вказані обставини були предметом ретельного судового дослідження і їм надана належна правова оцінка.

Зокрема, суд апеляційної інстанції вказав про те, що посилання позивача на акти № 1(010 від 29.02.2012 року, № 39(02) від 29.02.2012 року, № 37-1 від 29.02.2012 року як на підтвердження існування між ним та відповідачем правовідносин щодо поставки природного газу, не є належними доказами існування таких правовідносин, оскільки акти підписані лише ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз". ЦІ акти підтверджують, що природний газ, видобутий ПАТ "Укрнафта" у 2012 році, був закачаний ПАТ "Укртрансгаз" за вказівкою НАК "Нафтогаз України" до підземних сховищ газу і відібраний НАК "Нафтогаз України" з газотранспортної системи. Докази оплати позивачем вартості цього газу відповідачу відсутні.

Разом з тим, суд касаційної інстанції не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу" та постанова Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом", якими закріплювалась обов'язковість укладення спірного договору та які були визначені позивачем як правова підстава даного позову, втратили чинність та не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які не виникли протягом строку чинності цих нормативно-правових актів, оскільки зазначений висновок суперечить висновку судів про те, що укладення спірного договору є обов'язковим в силу вимог зазначених Закону та постанови Кабінету Міністрів України, є помилковим та таким, що зроблений з неправильним застосуванням статті 5, частини 3 статті 11 та статті 15 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Спірні правовідносини щодо укладення договору поставки природного газу виникли між сторонами у справі у 2011 році, зокрема проект спірного договору було надіслано позивачем відповідачу 16.03.2011, а з позовом у даній справі до господарського суду позивач звернувся в червні 2011 року.

Суди неправильно застосували положення пункту 3 статті 11, статті 15 Цивільного кодексу України та не врахували того, що зазначений Закон є матеріальним, а не процедурним/процесуальним, а тому наслідком втрати ним чинності є неможливість подальшого набуття прав за ним, а не припинення прав, які вже були набуті у спосіб та у визначений ним строк, або прав, які могли б набуватись особою в разі належного виконання кореспондуючих обов'язків її контрагентом, про що правильно зазначили скаржники в касаційних скаргах.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, оскільки фундаментальних порушень, допущених судами попередніх інстанції, не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Така ж правова позиція викладена і в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 61/341 від 25.05.2018.

Оскільки підстав для скасування судових рішень та постановлення нового немає, то судовий збір за подання касаційних скарг відповідно до правил ст. 129 ГПК України покладається на ПАТ "Укртрансгаз" та ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

касаційні скарги публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2018 у справі за № 5011-69/9686-2012 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Баранець

Г. Вронська