ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2018 р. Справа № 911/87/18

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Петренко А. А.

за участю представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 28.11.2017 р.);

від відповідача: не зявились;

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Д.С.М., с. Дрозди, Білоцерківський район

до Приватного акціонерного товариства „Білоцерківське птахопідприємство, с. Мала Вільшанка, Білоцерківський район

про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ „Д.С.М. звернулось в господарський суд Київської області із позовом до ПРАТ „Білоцерківське птахопідприємство про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000795, виданого Білоцерківському акціонерному птахопідприємству, яким було надано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 11, 9 га.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем припиненням у відповідача права постійного користування спірною земельною ділянкою згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000795, виданим Білоцерківському акціонерному птахопідприємству, у звязку із реорганізацією останнього та набуттям позивачем права власності на спірну земельну ділянку, на якій розміщені його нежитлові будівлі.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.01.2018 р. відкрито провадження у справі № 911/2497/17 за позовом ТОВ „Д.С.М. до ПРАТ „Білоцерківське птахопідприємство про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і призначено її розгляд у підготовчому засіданні із викликом та за участю представників учасників справи на 14.02.2018 р.

14.02.2018 р. перед підготовчим засіданням до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив б/н від 13.02.2018 р. на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

14.02.2018 р. за наслідками підготовчого засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено його проведення на 28.02.2018 р.

28.02.2018 р. перед підготовчим засіданням до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь б/н б/д на відзив на позовну заяву, у якій він просить суд позов задовольнити повністю.

28.02.2018 р. за наслідками підготовчого засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено його проведення на 28.03.2018 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.03.2018 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті із викликом та за участю представників учасників справи на 16.05.2018 р.

16.05.2018 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 06.06.2018 р.

06.06.2018 р. до канцелярії суду від позивача надійшли письмові пояснення б/н від 06.06.2018 р., що долучені судом до матеріалів справи.

06.06.2018 р. у судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча про судове засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву надав.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

05.07.2000 р. на підставі рішення від 14.09.1999 р. Дроздівською сільською радою Білоцерківського району Київської області було видано Білоцерківському акціонерному птахопідприємству державний акт серії ІІ-КВ № 000795 на право постійного користування землею площею 11, 9 га для розміщення птахокомплексу № 2, що розташована по вул. Лісова, 1А, с. Дрозди, Білоцерківський район, Київська область, що в подальшому було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право постійного користування землею за № 153.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із Витягу № 23968803 від 08.07.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач ТОВ „Д.С.М. з 2013 року є власником комплексу нежитлових будівель літ. „Г, „Д, „Ж, „З, „К, „Л, „М, „Н, „О, що знаходяться на земельній ділянці кадастровий номер :05:008:0021 по вул. Лісова, 1А, с. Дрозди, Білоцерківський район, Київська область.

Як було зазначено вище, позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000795, виданий Білоцерківському акціонерному птахопідприємству, яким було надано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 11, 9 га з тих підстав, що позивачем у 2013 році було набуто у власність комплекс нежитлових будівель літ. „Г, „Д, „Ж, „З, „К, „Л, „М, „Н, „О, що знаходяться на земельній ділянці кадастровий номер :05:008:0021 по вул. Лісова, 1А, с. Дрозди, Білоцерківський район, Київська область тобто на спірній земельній ділянці.

З приводу вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування.

Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей повинно бути, як правило, довгостроковим.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності:

громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства;

сільськогосподарським підприємствам і організаціям;

громадським об'єднанням;

релігійним організаціям;

промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям;

організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу, для потреб оборони;

для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам;

житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам;

спільним підприємствам, міжнародним об'єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

У тимчасове користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності:

громадянам України для городництва, сінокосіння і випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства;

промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям;

громадським об'єднанням;

релігійним організаціям;

організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу, для потреб оборони;

сільськогосподарським підприємствам і організаціям;

житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам;

спільним підприємствам, міжнародним об'єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних та фізичних осіб.

У тимчасове користування із земель, що перебувають у колективній і приватній власності, земля може надаватись відповідним власникам цієї землі за договором, який реєструється у сільській, селищній, міській Раді народних депутатів:

громадянам України для городництва, сінокосіння і випасання худоби;

промисловим, транспортним та іншим підприємствам, установам і організаціям для несільськогосподарських потреб.

У випадках, передбачених законодавством України і Республіки Крим, земля може надаватися в користування іншим організаціям та особам.

Продовження строку користування земельними ділянками, наданими із земель, що перебувають у державній власності, провадиться Радами народних депутатів, які надали їх у користування.

Продовження строку користування земельними ділянками, наданими із земель, що перебувають у колективній і приватній власності, провадиться власником цієї землі шляхом укладання нового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно з п. 7 Розділу 10 Перехідні положення Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно з ст. 92 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

2. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

3. Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Відповідно до ст. 120 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

2. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

3. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

4. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

5. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

6. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Статтею 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

2. Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Згідно з ст. 141 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, враховуючи вищевказані положення Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та інших нормативно-правових актів, та за наслідками їх правового аналізу суд вважає, що набуття особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці може бути підставою у відповідності до положень Земельного кодексу України саме для припинення права користування земельною ділянкою, і така обставина сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним правовстановлюючого документа на користування земельною ділянкою, що був виданий раніше такого набуття права власності на нерухоме майно.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, що б достовірно підтверджували знаходження вищевказаних об?єктів нерухомого майна, власником яких є позивач, на земельній ділянці за державним актом серії ІІ-КВ № 000795 на право постійного користування землею, виданим 05.07.2000 р. Дроздівською сільською радою Білоцерківського району Київської області на користь Білоцерківського акціонерного птахопідприємства, і відповідно підтверджували б порушення його будь-яких прав і інтересів у спірних відносинах.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, позивачем не було надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, що б достовірно підтверджували знаходження вищевказаних об?єктів нерухомого майна, власником яких є позивач, на земельній ділянці за державним актом серії ІІ-КВ № 000795 на право постійного користування землею, виданим 05.07.2000 р. Дроздівською сільською радою Білоцерківського району Київської області на користь Білоцерківського акціонерного птахопідприємства, і відповідно підтверджували б порушення його будь-яких прав і інтересів у спірних відносинах, та те, що набуття позивачем права власності на об?єкти нерухомого майна, які розташовані на спірній земельній ділянці, може бути підставою у відповідності до положень Земельного кодексу України саме для припинення права користування земельною ділянкою, і така обставина сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею, що був виданий раніше такого набуття права власності на нерухоме майно, а тому позовна вимога позивача до відповідача про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Київської області.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення складено і підписано

12 липня 2018 р.