РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року Справа № 903/80/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В.

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на рішення господарського суду Волинської області від 10.05.2018 р. у справі №903/80/18 (суддя Слободян О.Г., повний текст рішення складено 21.05.2018р.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

до 1) виконавчого комітету Луцької міської ради,

2) департаменту муніципальної варти Луцької міської ради

про визнання недійсним рішення та відшкодування завданої шкоди

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача 1 - ОСОБА_1,

відповідача 2 - ОСОБА_1, ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 10.05.2018 року у справі №903/80/18 в задоволенні позову приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" до відповідачів виконавчого комітету Луцької міської ради та департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання недійсним рішення та відшкодування завданої шкоди відмовлено.

В обґрунтування рішення суд зазначив, зокрема, що приймаючи оспорюване рішення від 07.10.2016р. №620-12 "Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Конякіна, 39", відповідачем-1 була перевірена законність розміщення тимчасових споруд на території, що була надана на умовах договору оренди ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799" для обслуговування автостанції терміном на 10 років, який не був продовжений; дозвільні документи щодо розміщення тимчасових споруд на вул. Конякіна,39 та інформація щодо укладених договорів оренди землі на інші земельні ділянки на вул.Конякіна,39 відсутні. В матеріалах справи відсутні докази звернення ФОП ОСОБА_3 до Луцької міської ради із заявою про можливість розміщення тимчасової споруди та отримання паспорту привязки тимчасової споруди. Крім того, твердження позивача про те, що тимчасова споруда (торговий кіоск) розміщувалася на земельній ділянці, яка перебувала у постійному користуванні ПрАТ "ВОПАС" спростовується наявними в матеріалах доказами. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що доводи позивача, викладені у позовній заяві не знаходять свого підтвердження, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016р. №620-12 "Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Конякіна, 39" слід відмовити. Враховуючи те, що позовна вимога про стягнення з виконавчого комітету Луцької міської ради та Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради завданої матеріальної шкоди в розмірі 13320грн. є похідною від основної вимоги, у задоволенні даної позовної вимоги також слід відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить суд рішення господарського суду Волинської області від 10.05.2018 року у справі №903/80/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що недійсність оспорюваного рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12 стверджується наступним: рішення було прийнято щодо торгового кіоску, який розміщувався на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні ПрАТ "ВОПАС" та за відсутності законних підстав для його прийняття; розміщення обєктів інфраструктури є складовою забезпечення функціонування належного технологічного процесу автостанції №1 у м. Луцьку; при укладенні договорів на надання послуг із ФОП ОСОБА_3 ПрАТ "ВОПАС" переконалось у тому, що у ФОП ОСОБА_3 наявний дозвіл №255 на розміщення обєкта торгівлі, виданий 01.03.2007р., безстроково. Також зазначає, що Департаментом муніципальної варти Луцької міської ради було проведено демонтаж торгового кіоску не у встановлений законом спосіб та метод, як це передбачалося рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12.

Окрім того апелянт вказує, що спір між ПрАТ "ВОПАС" та Департаментом муніципальної варти Луцької міської ради та виконавчим комітетом Луцької міської ради про стягнення упущеної вигоди у звязку з демонтажем торгового кіоску ФОП ОСОБА_3 виник з делікту, а отже, фактично підлягають розгляду вимоги про стягнення шкоди, у звязку з чим на спірні правовідносини поширюються норми ст. 1166 Цивільного кодексу України. Вищенаведене, на думку позивача, не було враховано судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, що призвело до порушення ст. ст. 86, 236 ГПК України.

Представником відповідача-1 та відповідача-2 було подано суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

До початку судового засідання, що відбулося 23.07.2018 року, від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, у звязку із запланованим відрядженням уповноваженого представника позивача до м. Києва 23.07.2018 року.

Розглядаючи вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Враховуючи наведені норми процесуального законодавства, а також те, що позивачем у поданому клопотанні про відкладення не було зазначено поважних причин неявки його представника в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання та відсутність підстав відкладення розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.02.2005р. між ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" (орендар) та Луцькою міською радою (орендодавець) було укладено договір оренди землі, згідно п.2 якого, об'єктом оренди є земельна ділянка площею 26 225 кв.м., яка знаходиться на вул. Конякіна, 39, кадастровий номер 220650030 (т. 1, а. с. 94-96).

01.03.2007 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було розміщено на території автостанції №1 у м. Луцьку за адресою: вул. Конякіна, 39 торговий кіоск №9. Вказаний обєкт торгівлі був розміщений на підставі дозволу №255, виданого 01.03.2007 року департаментом підприємництва відділу розвитку підприємництва Луцької міської ради Волинської області (т. 1, а. с. 25).

29.12.2014 року між ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" (власник) та ФОП ОСОБА_3 (наймач) було укладено договір №37-2015 на надання послуг, за умовами п. 1.1 якого власник надає послуги по обслуговуванню кіоску, що знаходиться на території АВ Луцьк, вул. Конякіна, 39, під №9 (т. 1, а.с.23-24).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №620-12 від 07.10.2016р. зобовязано ФОП ОСОБА_3 протягом 7 днів з дати ухвалення цього рішення демонтувати тимчасову споруду, що розташована без відповідних правовстановлюючих дозвільних документів на вул. Конякіна, 39 (торговий кіоск на території автостанції №1) та відновити благоустрій території; доручено департаменту муніципальної поліції міської ради довести рішення у 30-денний термін з дати його ухвалення до відома ФОП ОСОБА_3; у разі невиконання ФОП ОСОБА_3 пункту 1 цього рішення департаменту муніципальної поліції міської ради демонтувати тимчасову споруду в законом встановлений спосіб та метод (т. 1, а.с. 22).

У звязку з тим, що ФОП ОСОБА_3 не було самостійно здійснено демонтаж тимчасової споруди по вул. Конякіна, 39, в м. Луцьку в 7-ми денний строк, на виконання рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №620-12 від 07.10.2016р. інспекторами відділу демонтажів департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_5 двічі: 28.10.2016р. та 10.11.2016р. було проведено демонтаж тимчасової споруди (торговий кіоск), який розташований за адресою м.Луцьк, вул. Конякіна, 39 на території АС-1, що підтверджується протоколами демонтажу №0122-16 від 28.10.2016р. та №0126-16 від 10.11.2016р. (т. 1, а.с.98-99).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПрАТ "ВОПАС" до виконавчого комітету Луцької міської ради та Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12 "Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Конякіна, 39", суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже, гарантоване пунктом 1 статтею 6 Конвенції, статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обґрунтовуючи своє порушенне право оскарженим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12 "Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Конякіна, 39" апелянт, зокрема, зазначає, що вказане рішення було прийняте щодо торгового кіоску, який розміщувався на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні ПрАТ "ВОПАС".

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що власником вказаної тимчасової споруди (торгового кіоску) є ФОП ОСОБА_3, згідно договору купівлі-продажу від 15.03.2006р. (т.1, а.с. 26), та як вбачається з оскаржуваного рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12, воно визначає обовязок конкретної особи ФОП ОСОБА_3 здійснити демонтаж тимчасової споруди, що розташована без відповідних правовстановлюючих дозвільних документів на вул. Конякіна, 39 (торговий кіоск на території автостанції №1) та відновити благоустрій міста.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України у ред. з 15.12.2017 року).

Таким чином, визначаючись з наявністю у даній справі порушених прав позивача - ПрАТ "ВОПАС", оскаржуваним рішенням виконавчого комітету, суд апеляційної інстанції констатує, що за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, однак, враховуючи приписи вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб'єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи.

Колегією суддів встановлено, що жодних цивільно-правових відносин між позивачем - ПрАТ "ВОПАС" та відповідачем - виконавчим комітетом Луцької міської ради за результатами прийняття рішення від 07.10.2016 року №620-12 "Про демонтаж тимчасової споруди на вул. Конякіна, 39" не виникло.

Оскільки позивач не є учасником (суб'єктом) правовідносин, які виникли із прийняттям оскарженого рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12, яке є актом індивідуальної дії (визначає обовязок ФОП ОСОБА_3 здійснити демонтаж тимчасової споруди, що розташована без відповідних правовстановлюючих дозвільних документів на вул. Конякіна, 39 (торговий кіоск на території автостанції №1) та відновити благоустрій міста), то відповідно вказане рішення і не породжує для позивача у даній справі - ПрАТ "ВОПАС", права на захист, тобто права на звернення із позовом до суду про визнання такого рішення недійсним.

Окрім того, оцінюючи доводи апеляційної скарги про протиправність дій виконавчого комітету Луцької міської ради при прийнятті рішення, колегія суддів зазначає, що рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12 було оскаржено в судовому порядку ФОП ОСОБА_3 в адміністративній справі №876/2976/17, за результатами розгляду якої постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.02.2017р., залишеною в силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017р., позивачу було відмовлено в задоволенні позову про визнання рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12 недійсним (т. 1, а. с. 81-88).

При розгляді вказаної адміністративної справи судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12 та дії при його виконанні були здійсненні у відповідності, спосіб та у межах встановлених законодавством.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.10.2016 року №620-12 підлягає залишенню в силі, однак з підстав наведених в даній постанові суду.

Переглядаючи рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача завданої шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

За змістом статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.

Доводи апеляційної скарги про незаконність дій Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради з демонтажу торгового кіоску, який був розташований за адресою Конякіна, 39, що призвело до завдання шкоди ПрАТ "ВОПАС", оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки апелянтом не було доведено у даній справі ні протиправності дій відповідачів щодо здійснення демонтажу вказаного торгового кіоску, ні факту наявності самих збитків, які були б спричинені позивачу саме діями відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, матеріали справи, докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, судом апеляційної інстанції було встановлено, що наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 10.05.2018 р. у справі №903/80/18 залишити без змін, апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "27" липня 2018 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.