РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2018Справа № 910/3002/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Чаплигіної А.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІСАК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія"

про внесення змін до договору.

Представники:

від позивача: Запорожцев В.В.;

від відповідача: Розов О.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" (далі-відповідач) про зобов'язання відповідача внести зміни до укладеного між сторонами 01.09.2017 договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 шляхом підписання договору про внесення змін до договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017 у редакції викладеній в прохальній частині позовної заяви № 30 від 14.03.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" укладено договір № 01/09-17/1 про надання правової допомоги, пункт 4.4 якого визначає, що у разі дострокового розірвання договору із ініціативи замовника, замовник сплачує виконавцю грошову компенсацію у подвійному розмірі щомісячної оплати із розрахунку за кожен календарний місяць до дати закінчення визначеному в п. 6.2. договору. Як зазначає позивач, як дострокове розірвання договору, так і обов'язок щомісячної сплати значних грошових коштів за юридичні послуги, які не замовляються позивачем, тягнутиме за собою шкоду для позивача, яка значно перевищує витрати необхідні для виконання договору, у зв'язку з чим просить суд внести зміни до договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 19.04.2018.

04.04.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що зазначені в позові зміни до договору порушують досягнуті при укладенні договору домовленості сторін, в т.ч. щодо вартості послуг.

17.04.2018 представник позивача через відділ автоматизованого документообігу суду подав відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" була дотримана процедура досудового врегулювання спору відповідно до вимог договору та норм чинного законодавства України.

У судовому засіданні 19.04.2018 суд на місці ухвалив відкласти підготовче судове засідання на 17.05.2018.

У судовому засіданні 17.05.2018 представник відповідача подав заяву про розгляд справи за участю судді.

Розглянувши подану заяву про розгляд справи за участю судді, суд зазначив, що відповідно до п. 1 ст. 186. Господарського процесуального кодексу України, врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті, проте враховуючи те, що представник позивача у судовому засіданні заперечив щодо зазначеної заяви, суд відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про розгляд справи за участю судді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/3002/18 призначено на 07.06.2018.

07.06.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" надійшло клопотання, в якому відповідач просить суд забезпечити можливість для подання стороною відповідача заперечень у справі № 910/3002/18.

Також, 07.06.2018 представник відповідача подав письмові пояснення, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 07.06.2018 оголошено перерву до 14.06.2018.

11.06.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" надійшла заява про відвід судді Щербакова С.О. від розгляду справи № 910/3002/18.

Розглянувши матеріали вищевказаної заяви про відвід судді Щербакова С.О., суд дійшов висновку про її необґрунтованість, у зв'язку з чим ухвалою від 13.06.2018 зупинив провадження у справі №910/3002/18 до вирішення суддею, визначеним в порядку ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" про відвід судді Щербакова С.О. від розгляду справи №910/3008/18. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" про відвід судді Щербакова С.О. від розгляду справи №910/3008/18 передано для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 14.06.2018 (суддя Морозов С.М.) у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" про відвід судді Щербакова С.О. від участі у розгляді справи № 910/3002/18 відмовлено.

14.06.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" надійшли письмові заперечення, в яких відповідач просить суд встановити строк для подання доказів, що не були подані разом з відзивом, оскільки стороною позивача було заперечено факт існування тривалих правовідносин лише у його відповіді на відзив.

Розглянувши клопотання відповідача викладене у письмових запереченнях щодо установлення строку на подання доказів, суд відзначив наступне.

Відповідно до ч.ч. 6, 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, до відзиву додаються: докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Як передбачено ч. 2 ст. 184 Господарського процесуального кодексу України інші учасники справи мають право подати свої письмові пояснення щодо відповіді на відзив та заперечення до закінчення підготовчого провадження, якщо судом не встановлено інший строк.

Частиною 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Суд відзначив, що відповідач не був позбавлений можливості протягом підготовчого провадження у даній справі порушити відповідне питання перед судом щодо встановлення такого строку або надання такої заяви по суті для долучення до матеріалів справи, чого зроблено не було, враховуючи, що у даній справі було проведено 2 підготовчих засідання (19.04.2018 та 17.05.2018).

При цьому, суд зазначив, що відповідачем у своєму клопотанні, викладеному у письмових запереченнях, не зазначено поважні причин не подання відповідного клопотання в підготовчому провадженні, приймаючи до уваги, що відповідь позивача на відзив надійшла до суду 17.04.2018, а тому суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача викладеного у письмових запереченнях щодо установлення строку на подання доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 поновлено провадження у справі № 910/3002/18. Судове засідання у справі № 910/3002/18 призначено на 19.07.2018.

У даному судовому засіданні представник відповідача подав додаток до відзиву, в якому відповідно до ст. 90 Господарського процесуального кодексу України навів перелік запитань до керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІСАК".

Розглянувши наведений відповідачем перелік запитань викладених у додатку до відзиву, суд відзначає наступне.

Згідно ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Відповідно до ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов'язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.

Проте, дослідивши перелік запитань наведених у додатку до відзиву та причини неподання таких у підготовчому провадженні, суд їх відхиляє, оскільки не вбачає які обставини можуть підтвердити чи спростувати відповіді керівника позивача (у разі їх надання) на дані запитання, враховуючи предмет та підстави позову.

Також, у даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.07.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІСАК", в особі директора ОСОБА_3 (далі - замовник) укладено договір № 01/09-17/1 про надання правової допомоги, умовами якого передбачено, що замовник замовляє, а виконавець зобов'язується надати послуги юридичного характеру:

- надання юридичних консультацій;

- представництво інтересів у цивільних, адміністративних та господарських справах;

- адвокатський захист у кримінальних провадженнях;

- представництво інтересів у підприємствах, організаціях, установах всіх форм власності тощо;

- також інші юридичні послуги.

За домовленістю сторін виконавцем може бути надана замовнику правова допомога з питань, не передбачених цим договором. Така допомога надається виконавцем та оплачується замовником в порядку, передбаченому окремими додатками до цього договору, які є його невід'ємною частиною (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору, замовник зобов'язується:

- надати об'єм робіт для виконання шляхом подання виконавцю письмових замовлень;

- оплатити обумовлені та узгоджені витрати при виконанні робіт та виконану роботу по результату в порядку і на умовах, передбачених цим договором;

- надати повний обсяг інформації, всі документи, які необхідні для проведення робіт та письмові пояснення;

- своєчасно повідомити про недоліки виконаної роботи;

- своєчасно оформляти доручення на представництво його інтересів і сплачувати всі витрати, пов'язані з виконанням даного договору;

- своєчасно надавати допомогу, необхідну для виконання договору;

- негайно відшкодувати виконавцю всі витрати, зроблені ним при виконанні цього договору;

- оплатити вартість послуг визначену п. 3 договору.

Згідно розділу 3 договору, вартість послуг встановлюється у розмірі 50 000, 00 грн. на місяць. Замовник сплачує грошову винагороду визначену в п. 3.1. договору до п'ятого числа кожного поточного місяця, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця або шляхом внесення замовником коштів особисто готівкою.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що у разі дострокового розірвання договору за ініціативи замовника, замовник сплачує виконавцю грошову компенсацію у подвійному розмірі щомісячної оплати із розрахунку за кожен календарний місяць до дати закінчення визначеному в п. 6.2. договору.

Відповідно до п. 6.2. договору, даний договір укладається до 31.08.2020 року. Протягом строку дії договору сторони не можуть відмовлятися від виконання умов договору і розірвати його інакше, ніж на підставах, передбачених цим договором, сплативши грошову винагороду за фактично проведені роботи.

Як зазначає позивач, зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" договір № 01/09-17/1 про надання правової допомоги від 01.09.2017, укладено директором товариства ОСОБА_3, повноваження якої, як директора товариства рішенням позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІСАК", оформленого протоколом № 1 від 07.11.2017 були припинені з 08.11.2017 на підставі п.5 ч. 1 ст. 41 Кодексу Законів про працю України та зобов'язано ОСОБА_3 в строк до 09.11.2017 передати всі фінансово-господарські, податкові, банківські документи, а також печатку Товариства для передачі за актом передачі-приймання, чого останньою не здійснено.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 27.12.2017 № 154 позивач звертався до відповідача, в якому з метою перевірки достовірності, своєчасності та повноти надання відповідачем та отримання позивачем послуг юридичного характеру просив відповідача надати перелік осіб виконавця, які мають доступ до інформації та документів товариства; звіт про фактично надані послуги за період з 01.09.2017 по 26.12.2017; перелік, склад, характер, специфікація вартості юридичних послуг; перелік документів та поточних справ (в т.ч. судових) товариства, що перебувають у розпорядженні та роботі відповідача, а також повернути вказані документи та надати інформацію протягом 5 днів з моменту отримання даного листа, що підтверджується описом вкладення з відтиском штемпеля поштового відділення - 27.12.2017 та копією фіскального чеку від 27.12.2017.

Листом від 16.01.2018 № 27 відповідач надав відповідь на вищезазначений лист позивача, в якому повідомив, що послуги, які надавались в вересні-жовтні 2017 року визначені в актах прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт), які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств в наявні у розпорядженні позивача, а також у своєму листі повідомів інші відомості на запитувану позивачем інформацію.

Листом від 11.01.2018 № 3 позивач повторно звернувся до відповідача, в якому просив відповідача надати відповідь на листи позивача стосовно однозначного тлумачення сторонами умов укладеного договору та провести зустріч уповноважених представників сторін, що підтверджується описом вкладення та копією фіскального чеку № 6439 від 11.01.2018.

Листом від 18.01.2018 № 30 відповідач надав відповідь на вищезазначений лист позивача, в якому повідомив, що товариством надано відповідь на всі листи позивача та невизнання факту отримання відповідей свідчить про штучне створення негативного обліку Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія".

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем на адресу відповідача направлявся лист № 11 від 25.01.2018, в якому позивач вказує що 18.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" відбулась зустріч, предметом якої було обговорення взаємодії сторін на підставі договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017, за результатами якої був складений протокол. Крім того, позивач пропонував відповідачу розглянути зміни до договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017, умови змін викладені у вигляді договору про внесення змін від 25.01.2018 до договору, які є додатками до листа. Відповідний лист позивача отриманий представником відповідача - Шутий 21.01.2018, що підтверджується підписом останнього та титульній сторінці листа № 11 від 25.01.2018.

Листом №18 від 02.02.2018 відповідач надав відповідь на вищезазначений лист позивача, в якому повідомив, що наданий позивачем на погодження протокол робочої зустрічі не відповідає результатам проведеної зустрічі, оскільки питання щодо діючих тарифів на юридичні послуги та питання можливості внесення змін до договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017 не були включені до порядку денного робочої зустрічі, що виключає можливість їх погодження, та повідомив позивача, що у випадку наявності пропозиції щодо внесення змін до діючого договору надання правової допомоги позивач має право ініціювати переговори з цього питання, а також повідомив позивача, що за останнім рахується заборгованість за грудень 2017, січень-лютий 2018 на загальну суму 150 000, 00 грн., який отриманий позивачем 05.02.2018, що підтверджується відтиском печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" за вх. № 07.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що в укладеному договорі, сторонами не визначено який саме перелік, склад, характер та порядок правової допомоги має надаватись відповідачем позивачу, крім того не визначено сторонами в договорі також порядок та форму надання відповідачем позивачу звітності про обсяги наданих юридичних послуг і їх вартість, в договорі не передбачено формування виконавцем первинних документів, які містили відомості про господарську операцію за договором, що свідчить про порушення сторонами договору приписів ст.9 Закогу України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та вимог податкового законодавства.

Крім того, позивач зазначає, що пункт 4.4 договору визначає, що у разі дострокового розірвання договору за ініціативи замовника, замовник сплачує виконавцю грошову компенсацію у подвійному розмірі щомісячної оплати із розрахунку за кожен календарний місяць до дати закінчення визначеному в п. 6.2. договору. Як зазначає позивач, як дострокове розірвання договору, так і обов'язок щомісячної сплати значних грошових коштів за юридичні послуги, які не замовляються позивачем, тягнутиме за собою шкоду для позивача, яка значно перевищує затрати необхідні для виконання договору, у зв'язку з чим просить суд внести зміни до договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 01/09-17/1 про надання правової допомоги від 01.09.2017, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено статтею 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, частиною 1-2 статті 652 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, законодавство чітко визначає порядок внесення змін до договору, та передбачає, що таке внесення має відбуватися лише за згодою сторін угоди, а у випадку, коли певної згоди не досягнуто, заінтересована сторона вправі звернутися до суду, при умові одночасного існування чотирьох умов.

Існування одночасно умов, що відповідно до ч. 2 ст. 652 є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з'ясування змісту кожної окремо взятої умови.

Отже закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.02.2012 у справі № 3-9гс12.

Відповідно до п. 8.2. договору № 01/09-17/1 про надання правової допомоги від 01.09.2017, умови даного договору можуть бути змінені чи доповнені лише при взаємній згоді шляхом укладення додаткової угоди до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, як зазначає позивач, в укладеному договорі, сторонами не визначено який саме перелік, склад, характер та порядок правової допомоги має надаватись відповідачем позивачу, крім того не визначено сторонами в договорі також порядок та форму надання відповідачем позивачу звітності про обсяги наданих юридичних послуг і їх вартість, в договорі не передбачено формування виконавцем первинних документів, які містили відомості про господарську операцію за договором, що свідчить про порушення сторонами договору приписів ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та вимог податкового законодавства.

Проте, суд не погоджується з такими твердження позивача, оскільки в розділі 1 договору сторони чітко визначили перелік, склад, характер та порядок послуг, що надаються за договором, а саме за договором № 01/09-17/1 про надання правової допомоги від 01.09.2017 замовник замовляє, а виконавець зобов'язується надати послуги юридичного характеру, а саме: надання юридичних консультацій; представництво інтересів у цивільних, адміністративних та господарських справах; адвокатський захист у кримінальних провадженнях; представництво інтересів у підприємствах, організаціях, установах всіх форм власності тощо; також інші юридичні послуги.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Суд зазначає, що у розділу 3 договору сторони визначили вартість послуг та порядок здійснення розрахунків, вартість яких встановлюється у розмірі 50 000, 00 грн. на місяць, які сплачуються до п'ятого числа кожного поточного місяця, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця або шляхом внесення замовником коштів особисто готівкою.

Стосовно твердження позивача про те, що договором не передбачено формування виконавцем первинних документів, які містили відомості про господарську операцію за договором, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Таким чином, первинні документи складаються лише за фактом надання послуг, тож у даному випадку не визначення сторонами у договорі формування виконавцем первинних документів, які містили відомості про господарську операцію за договором не свідчить про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, як підставу для внесення змін до договору, враховуючи що закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України.

Щодо твердження позивача стосовного того, що пункт 4.4 договору визначає, що у разі дострокового розірвання договору за ініціативи замовника, замовник сплачує виконавцю грошову компенсацію у подвійному розмірі щомісячної оплати із розрахунку за кожен календарний місяць до дати закінчення визначеному в п. 6.2. договору, тож на думку позивача, як дострокове розірвання договору, так і обов'язок щомісячної сплати значних грошових коштів за юридичні послуги, які не замовляються позивачем, тягнутиме за собою шкоду для позивача, яка значно перевищує затрати необхідні для виконання договору, суд зазначає, що підписуючи договір про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017, позивач фактично погодився з погодженими сторонами умовами, в тому числі із п. 4.4 договору.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Отже, суд зазначає, що договір про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017 був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод.

Також, суд не приймає до уваги наданий позивачем протокол зустрічі щодо обговорення подальшої співпраці між ТОВ "ВІСАК" та ТОВ "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" на підставі договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017 відповідно до якого сторонами обговорювалось питання можливості внесення змін до договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017, оскільки зазначений протокол не містить підпису уповноваженого представника ТОВ "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" Шутий С.М.

Разом з тим, у матеріалах справи наявний протокол реєстрації представників сторін, які прибули на зустріч 18.01.2018, який підписаний представниками сторін та скріплений печатками сторін, з якого вбачається, що предметом зустрічі було обговорення подальшої співпраці між ТОВ "ВІСАК" та ТОВ "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" на підставі договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017 (в т.ч. обговорення питань порушених у листі № 3 від 11.01.2018).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у прохальній частині позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" просить суд зобов'язати Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" внести зміни до укладеного між сторонами 01.09.2017 договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 шляхом підписання договору про внесення змін до договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017 у редакції викладеній в прохальній частині позовної заяви № 30 від 14.03.2018.

Так, частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до Суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України, визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи на пред'явлення в суді такої вимоги на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

В той же час, суд відзначає, що вимога позивача про зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" внести зміни до укладеного між сторонами 01.09.2017 договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 шляхом підписання договору про внесення змін до договору про надання правової допомоги № 01/09-17/1 від 01.09.2017 у редакції викладеній в прохальній частині позовної заяви № 30 від 14.03.2018 не відповідає встановленим способам захисту порушеного права позивача відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, оскільки внесення змін до договору має відбуватися лише за згодою сторін угоди, а у випадку, коли певної згоди не досягнуто, заінтересована сторона вправі звернутися до суду, тож суд не може зобов'язати відповідача підписати договір про внесення змін договору, а лише вправі встановивши наявність чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, з'ясувавши зміст кожної окремо взятої умови договору, як підставу для внесення змін до договору, дослідивши надану позивачем редакцію договору про внесення змін, викласти в резолютивній частині рішення суду редакцію відповідного договору про внесення змін до договору.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІСАК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "П.Р.С. і компанія" про внесення змін до договору не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 27.07.2018.

Суддя Щербаков С.О.