КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"18" липня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/21732/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 18.07.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 (повний текст складено 19.10.2015)

у справі №910/21732/15 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія"

про стягнення 305 366 340,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія" про стягнення 305 366 340,29 грн. заборгованості за кредитним договором № К-2010395 від 26.04.2012, у тому числі: заборгованості по кредиту у розмірі 12 487 681 доларів США 78 центів, що за курсом НБУ станом на 30.07.2015 еквівалентно 275 647 568,06 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 107 821 доларів США 96 центів, що за курсом НБУ станом на 30.07.2015 еквівалентно 24 453 572,24 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 281 385,54 грн., пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 3 454 049,07 грн. та штрафу у розмірі 529 765,39 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія" в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами кредитного договору № К-2010395 від 26.04.2012, належним чином не виконало взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість з повернення кредиту, пені за несвоєчасне повернення кредиту, пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та штрафу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.10.2015 у справі №910/21732/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 у справі №910/21732/15, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016 у справі №910/21732/15 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадирова Владислава Володимировича залишено без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2015 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 у справі №910/21732/15 залишені без змін.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 13.10.2015 у справі №910/21732/15, Національний банк України 05.06.2018 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням всіх обставин справи, що призвело до порушення норм процесуального права, порушення прав та інтересів Національного банку України та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування норм матеріального права:

- суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження позивача щодо нікчемності договорів поруки №П-2010395-2 від 24.07.2014, №П-2010395-4 від 24.07.2014, №П-2010395/S14 від 24.07.2018, №П-2010395/S15 від 06.11.2014, №П-2010395/S16 від 06.11.2014 та №П-2010395/S19 від 17.12.2014 відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- судом не було досліджено обставин наявності прав та інтересів Національного банку України в даній справі, а також договірні зобов'язання позивача, що передбачають заборону укладання договорів поруки, що в подальшому призвело до неправильного прийняття рішення у справі.

Доводи апелянта щодо порушення судом норм процесуального права зводяться до того, що на думку Національного банку України неповне з'ясування обставин справи призвело до незалучення останнього до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача і до порушення прав Національного банку України, як заставодержателя.

В обґрунтування підстав звернення Національного банку України з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі №910/21732/15, останній зазначає, що кредитний договір №К-2010395 від 26.04.2012, що є предметом розгляду у вказаній справі, перебуває у заставі майнових прав у Національного банку України згідно з договором застави майнових прав №37 ЗМП від 11.04.2014, відповідно до якого Національний банк України надав Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" кредит для збереження ліквідності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що витягом з додатку № 1 до договору застави майнових прав №37/ЗМП підтверджується, що майнові права АТ «Дельта Банк» за кредитним договором відповідача, а також договорами забезпечення до нього, були передані в заставу Національному банку України.

На підставі п. 2.1.1. Договору застави майнових прав сторонами погоджено умову про те, що до повного виконання умов Кредитного договору Заставодавець не має права без відома та попередньої письмової згоди Заставодержателя відчужувати предмет застави.

У відповідності з положеннями пунктів 3.4.2. та 3.4.5. Договору застави майнових прав сторони погодили умови щодо прийняття на себе Заставодержателем наступних зобов'язань:

- не відчужувати майнові права в будь-якій спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди Заставодержателя;

- не вносити надалі змін до кредитних договорів та забезпечувальних договорів, які можуть привести до невідповідності забезпечення вимогам Положення про порядок формування та використання банками резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою правління Національного банку України від 25.01.2012 № 23 та вимогам Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 24.02.2014 № 91.

Надає пояснення щодо обґрунтованості змісту та вимог апеляційної скарги Національного банку України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача спростовує твердження Національного банку України, що останньому не було відомо про наявність оскаржуваного рішення під час розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції. Зазначає про те, що не міг подати заперечення проти відкриття апеляційного провадження, оскільки не отримував апеляційну скаргу.

17.07.2018 від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 18.06.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2018 у справі №910/21732/15 поновлено Національному банку України строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 18.07.2018.

Представник Національного банку України в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.07.2018 підтримав доводи своєї апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.07.2018 підтримав доводи апеляційної скарги Національного банку України з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.07.2018 заперечував проти доводів Національного банку України, викладених в апеляційній скарзі та доводів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ГПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила наступне.

Стаття 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Згідно зі ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

За змістом статті 91 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017, що діяла на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) апеляційну скаргу на рішення, яке не набрало законної сили, мають право подати особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Рішення, оскаржуване такою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто у рішенні суду безпосередньо розглядається і вирішується спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або має бути наведено судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Проте, зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається, яке саме право Національного банку України і ким порушено, як і не вбачається встановлення судом наявності правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що Національним банком України не доведено, яким саме чином оскаржуване рішення за позовом ПАТ «Дельта банк» про стягнення 305 366 340,29 грн. заборгованості за кредитним договором № К-2010395 від 26.04.2012, у тому числі: заборгованості по кредиту у розмірі 12 487 681 доларів США 78 центів, що за курсом НБУ станом на 30.07.2015 еквівалентно 275 647 568,06 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 107 821 доларів США 96 центів, що за курсом НБУ станом на 30.07.2015 еквівалентно 24 453 572,24 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 281 385,54 грн., пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 3 454 049,07 грн. та штрафу у розмірі 529 765,39 грн. вирішує питання про права та обов'язки Національного банку України.

В обґрунтування можливого впливу рішення у даній справі на його права, скаржник посилається на те, що рішення у даній справі впливає на права і обов'язки Національного банку України, оскільки між останнім та Позивачем було укладено Договір застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 та Додатковий договір №1 від 02.03.2015 до нього, відповідно до яких, майнові права Позивача за кредитними договорами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до договору передані Національному банку України у заставу в рахунок забезпечення належного виконання Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодавцем) вимог Національного банку України (заставодержателя) згідно кредитного договору №37 від 11.04.2014, укладеного між ними.

Відповідно до умов кредитного договору №37 від 11.04.2014 Національний банк України надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов'язалося повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування.

Згідно Кредитного договору, забезпеченням за ним виступають майнові права за укладеними ПАТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбувається шляхом укладання окремого договору застави майнових прав.

З метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов'язань за Кредитним договором між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» 11.04.2014 було укладено Договір застави майнових прав № 37/ЗМП.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України, застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, що виникає на підставі договору, закону або рішення суду, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Статтею 3 вказаного Закону та статтею 574 ЦК України встановлено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору кредиту тощо.

Предметом застави, на підставі статті 576 ЦК України та статті 4 Закону України «Про заставу», можуть бути майно та майнові права.

Згідно статті 587 ЦК України та статті 50 Закону України «Про заставу» при заставі майнових прав, заставодавець зобов'язаний, зокрема: виконувати дії, необхідні для забезпечення дійсності заставленого права, а також вживати заходів, необхідних для захисту заставленого права від посягань з боку третіх осіб.

Відповідно до п.3.4.2 Договору застави майнових прав №37/ЗМП передбачено зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди Заставодержателя.

Апелянт зазначає, що в порушення вищевказаного пункту договору ПАТ «Дельта Банк» уклав ряд договорів поруки, а саме договори поруки №П-2010395-2, №П-2010395-4, №П- 2010395/S14, №П-2010395/S15, № П-2010395/S16, №П-2010395/S19.

Крім того, 30.12.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Кримська девелоперська компанія» укладено договір про розірвання договору мультивалютної відкличної кредитної лінії №К-2010395 від 26.04.2012, відповідно до умов якого сторони домовились достроково розірвати договір з 30.12.2014, що також на думку апелянта є неправомірним.

Відповідно до положень статті 50 Закону України «Про заставу» при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний:

- виконувати дії, необхідні для забезпечення дійсності заставленого права;

- не здійснювати уступки заставленого права;

- не виконувати дій, що тягнуть за собою припинення заставленого права чи зменшення його вартості;

- вживати заходів, необхідних для захисту заставленого права від посягань з боку третіх осіб;

- надавати заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставленому праві, про його порушення з боку третіх осіб та про домагання третіх осіб на це право.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про заставу» при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодержатель має право в разі порушення заставодавцем обов'язків, передбачених статтею 50 цього Закону, самостійно вживати всіх заходів, необхідних для захисту заставленого права проти порушень з боку третіх осіб.

Враховуючи викладене, Національний банк України вважає, що вищевказаний Кредитний договір перебуває в заставі Національного банку відповідно до Договору застави майнових прав № 37/ЗМП, а дії ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Кримська девелоперська компанія» є протиправними та такими, що порушують права Національного банку України як Заставодержателя.

В апеляційній скарзі апелянтом заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке було задоволено апеляційним судом, оскільки на момент вирішення даного клопотання у суду були відсутні дані про обізнаність Національного банку України з оскаржуваним рішенням ще в 2015-2016 роках.

Так, в обґрунтування клопотання щодо строку апеляційного оскарження Національний банк України зазначає, що не був залучений до даної справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, та довідався про порушення своїх прав та інтересів і про наявність оскаржуваного рішення лише 16.05.2018 з листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія" №13 від 15.05.2018, відповідно до якого Національний банк України було повідомлено про наявність даного рішення Господарського суду міста Києва.

Як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу відповідача, поданого до Київського апеляційного господарського суду після винесення ухвали від 23.06.2018 про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Національного банку України та поновлення останньому строку на апеляційне оскарження, твердження Національного банку України, що останньому до 2018 року було не відомо про існування оскаржуваного рішення, не відповідає дійсності з огляду на наступне.

В 2016 - 2017 роках судами розглядалась справа №910/6405/16 за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ «Грін Грей» та ТОВ «Кримська девелоперська компанія» за участю третьої особи Національного банку України про визнання недійсним договору поруки.

Зі змісту долучених до справи представником відповідача копії рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/6405/16, копії постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 у справі №910/6405/16 та копії постанови Вищого господарського суду України від 21.02.2017 у справі №910/6405/16 вбачається, що суди посилались на обставини, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 по справі №910/21732/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016.

Крім того, в постанові Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 у справі №910/6405/16 колегією суддів встановлено наступне.

«В позовній заяві позивач посилався на те, що його право вимоги за укладеним з відповідачем-2 Кредитним договором на час укладення оспорюваного Договору поруки було в заставі у третьої особи на підставі договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014.

Відповідно до ст. ст. 32, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, в порушення вказаних правових норм, місцевому господарському суду позивач не надав договір застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 з додатками до нього і тому названий договір не досліджувався судом.

Вже на стадії апеляційного перегляду рішення у даній справі позивач подав Київському апеляційному господарському суду клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: копії договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 та додаткового договору №1 від 02.03.2015 до нього; реєстру укладених позивачем кредитних договорів з фізичними та юридичними особами, що пропонувалися у забезпечення Національному банку України (пул кредитів), заборгованість за якими класифікована за II категорією якості; копії позабалансового меморіального ордеру N 10367639 від 30.12.2014; інформаційної довідки про функціонування облікової системи Б2.

Колегією суддів враховано, що за правилами ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Водночас, додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Проте, жодного обґрунтування з приводу наявності причин, які об'єктивно унеможливили подання позивачем місцевому господарському суду вищезгаданих доказів, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, позивачем не наведено.

Суд погоджується з позивачем в тому, що відповідно до ст. 22 ГПК України у позивача, зокрема, є процесуальне право на подання доказів. Однак, при цьому, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивач безпосередньо є стороною договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014, укладеного з третьою особою, а відтак у нього був примірник вказаного правочину з додатками та додатковим договором до нього і він мав можливість подати ці докази, але, скориставшись своїми процесуальними правами, не вважав за необхідне зробити це.

Водночас, навіть якщо враховувати факт укладення між позивачем та третьою особою договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014, то з цього приводу необхідно зазначити наступне.

В ст. 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

З наведеного випливає, що порука за своєю правовою природою не є обтяженням майнових прав та не передбачає відчуження майнових прав, у зв'язку з чим посилання позивача як на підставу своїх вимог на заборону щодо обтяження майнових прав банку за договором застави, укладеним з Національним банком України, не може свідчити про невідповідність спірного правочину вимогам чинного на момент його укладання законодавства. Вказані обставини лише вказують про невірне трактування позивачем норм цивільного законодавства та договору застави.»

Отже з наведеного вбачається, що Національному банку України було відомо про існування рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у даній справі ще в 2016 році.

Щодо заявленого позивачем клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування зазначено клопотання позивач зазначає, що відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд - є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Частиною першою статті 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

Частина 8 цієї статті Закону встановлює, що уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з тимчасової адміністрації та ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду (ч. 1 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Отже, тимчасова адміністрація та ліквідація банку здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, яка призначає Уповноважену особу для забезпечення ефективної процедури під час здійснення тимчасової адміністрації виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідацію, а також з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банку.

Уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з тимчасової адміністрації та ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду (ч. 1 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Отже, тимчасова адміністрація та ліквідація банку здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, яка призначає Уповноважену особу для забезпечення ефективної процедури під час здійснення тимчасової адміністрації виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідацію, а також з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банку.

На підставі статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» одними з основних повноважень Фонду під час здійснення ліквідації банку є:

- прийняття в управління майна банку та вжиття заходів щодо забезпечення збереження майна банку;

- пошуку, повернення майна банку, що перебуває у третіх осіб;

- формування ліквідаційної маси банку, до якої, відповідно до статті 50 вказаного Закону, включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку;

- здійснення продажу майна банку відповідно до статті 51 Закону, включеного до ліквідаційної маси, з метою задоволення законних вимог кредиторів та вкладників неплатоспроможного банку, в порядку, передбаченому статтею 52 вказаного Закону.

На підставі частини третьої статті 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження Фонду щодо реалізації майна банку (в тому числі майнових прав банку за кредитними зобов'язаннями) не можуть бути делеговані, а здійснюються безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідно до статті 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд набуває прав кредитора неплатоспроможного банку на загальну суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, у тому числі на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації, а також на суму сплачених Фондом витрат, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку.

З огляду на викладене вище, зважаючи на суспільний резонанс даного спору, а також ризик втрати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ліквідного активу, яким є кредитні зобов'язання ТОВ «Кримська девелоперська компанія» за Кредитним договором, позивач вважає, що рішення у даній господарській справі беззаперечно вплине на право Фонду реалізації у встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку цього активу або отримання коштів у разі погашення заборгованості за ним з метою, зокрема виконання своєї основної функції - задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку, в першу чергу - Національного банку України, у заставі якого перебувають майнові права за Кредитним договором.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Так, згідно зі статтями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позов у даній справі було подано Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк», під час розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій позивачем не було заявлено клопотання про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання позивача про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки позивачем не було обґрунтовано неможливості подання зазначеного клопотання під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному розгляді справи в 2015 - 2016 роках.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, якщо встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.264 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, відсутність правового зв'язку між предметом спору у справі №910/21732/15 та цивільними правами Національного банку України, а питання про права і обов'язки скаржника стосовно сторін у справі судом не вирішувалося, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі №910/21732/15, яке вже було переглянуто в апеляційному та касаційному порядку в 2015 - 2016 роках.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для розгляду апеляційною інстанцією доводів апеляційної скарги щодо скасування рішення суду, задоволення позову та залучення третьої особи.

Керуючись ст.ст. 50, 233, 234, 235, 264 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відмовити.

2. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі №910/21732/15 закрити.

3. Матеріали справи №910/21732/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку.

Повний текст ухвали складено 26.07.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров