ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 911/954/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Катеринчук Л.Й. - головуючий, Білоус В.В., Пєсков В.Г.

за участі секретаря судового засідання Кононенко Н.Б.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк"

представник не з'явився

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сильмариил"

представник не з'явився

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

- ОСОБА_4

представник - адвокат ОСОБА_5 (ордер серії АА №095220 від 03.07.2018)

- ОСОБА_6

- представник не з'явився

- ОСОБА_7

представник не з'явився

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

представник - Сотнікова І.В. (довіреність №27-26508/17 від 27.12.2017)

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Міхна Сергія Семеновича

на постанову Київського апеляційного господарського суду

від 27.03.2018

у складі колегії суддів: Дідиченко М.А. (головуючий), Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

та на рішення Господарського суду Київської області

від 26.12.2017

у складі судді Бабкіної В.М.

за позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сильмариил"

про визнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків нікчемності договору

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

1. 20.04.2018 поштовим відправленням Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Міхна Сергія Семеновича звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 та на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 у справі №911/954/16.

2. 11.05.2018, за наслідком проведеного автоматизованого розподілу справи, оформленого протоколом від 25.04.2018, колегією суддів Верховного Суду у складі: Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я. відкрито касаційне провадження у справі №911/954/16 Господарського суду Київської області за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Міхна Сергія Семеновича на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 та рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 та призначено її розгляд в судовому засіданні на 03.07.2018 о 09 год. 45 хв., в якому оголошено перерву до 05.07.2018 11 год. 30 хв.

3. Ухвалою Верховного Суду від 05.07.2018 відкладено розгляд касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Міхна Сергія Семеновича на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 та на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 у справі №911/954/16 на 24.07.2018 о 16 год. 45 хв.

4. У зв'язку з відпусткою судді Погребняка В.Я. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №911/954/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В., суддя - Пєсков В.Г., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2018.

5. Ухвалою Верховного Суду від 23.07.2018 колегією суддів у складі: Катеринчук Л.Й. - головуючий, Білоус В.В., Пєсков В.Г. прийнято справу №911/954/16 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Міхна Сергія Семеновича на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 та рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 до провадження та ухвалено розглянути зазначену касаційну скаргу в судовому засіданні, яке призначено ухвалою Верховного Суду від 05.07.2018 на 24.07.2018 о 16 год. 45 хв.

6. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_4 подали відзиви на касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк".

7. На розгляд касаційного суду винесено проблему застосування положень статей 203, 215, 216, 228, 512, 1054, 1084 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент укладення спірного правочину та введення тимчасової адміністрації банку), статей 76, 77, 91, 258, 316 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017.

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог та провадження в суді першої інстанції

8. У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ПАТ "Брокбізнесбанк", позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сильмариил" (далі - ТОВ "Сильмариил", відповідач) про визнання недійсним нікчемного правочину - договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, укладеного між позивачем та відповідачем, та застосування наслідків нікчемності договору відступлення права вимоги №5-2013 шляхом визнання за ПАТ "Брокбізнесбанк" права вимоги за кредитними договорами №08Ф-190 від 06.10.2008, №08Ф-191 від 06.10.2008, №08Ф-192 від 06.10.2008, яке було відступлене за цим договором.

8.1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний правочин є нікчемним відповідно до частини 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції на момент укладення спірного договору - 24.10.2013, далі -Закону) як такий, що укладений банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, виконання якого може спричинити погіршення фінансового стану банку та відповідає декільком визначеним даною нормою права критеріям нікчемності; договір є нікчемним також відповідно до статті 228 ЦК України, як правочин, що порушує існуючий публічний порядок діяльності банківської установи, яка внаслідок його укладення була позбавлена можливості повернення наданих кредитних коштів на значну суму до 2024 року, що з врахуванням введення ліквідаційної процедури банку 10.06.2014 ускладнило повернення банком майна (майнових прав) до ліквідаційної маси та погіршення його фінансового стану на суму понад 58 095 691, 23 доларів США. Також, позивач просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до частини 5 статті 216 ЦК України шляхом визнання за позивачем права вимог за споживчими кредитними договорами №08Ф-190 від 06.10.2008, №08Ф-191 від 06.10.2008, №08Ф-192 від 06.10.2008, укладеними з фізичними особами ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

9. Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.04.2016 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

10. Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.04.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

11. Справа судами слухалась неодноразово. Постановами Вищого господарського суду України від 06.02.2017 та від 30.10.2017 двічі скасовувалися рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову про визнання правочину недійсним з посиланням на відсутність встановлення фактичних даних про наявність критеріїв нікчемності спірного правочину відповідно до статті 38 Закону та цивільно-правових підстав його недійсності (нікчемності), з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, в яких касаційний суд двічі зазначав про неповноту дослідження судами обставин справи, вибіркову оцінку доказів та невідповідність висновків судів нормам матеріального права.

12. За наслідком нового розгляду справи 26.12.2017 рішенням Господарського суду Київської області у задоволенні позовних вимог відмовлено. Приймаючи зазначене рішення суд встановив:

12.1. 06.10.2008 між АБ "Брокбізнесбанк" (банк) та ОСОБА_7 (позичальник, третя особа-3) укладено договір №08Ф-190 (кредитний договір-1), за умовами пункту 1.1 якого позивач надає третій особі-3, як позичальнику, грошові кошти в розмірі 14 000 000 доларів США на строк до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11% річних для споживчих цілей;

12.2. 06.10.2008 між АБ "Брокбізнесбанк" (банк) та ОСОБА_6 (позичальник, третя особа-2) укладено договір №08Ф-191 (кредитний договір-2), за умовами пункту 1.1 якого позивач надає третій особі-2, як позичальнику, грошові кошти в розмірі 12 935 969, 84 доларів США на строк до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11% річних для споживчих цілей;

12.3. 06.10.2008 між АБ "Брокбізнесбанк" (банк) та ОСОБА_13 (позичальник, третя особа-1) укладено договір №08Ф-192 (кредитний договір-3), за умовами пункту 1.1 якого позивач надає третій особі, як позичальнику, грошові кошти в розмірі 13 600 000 доларів США на строк до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11% річних для споживчих цілей;

12.4. Між ПАТ "Брокбізнесбанк" (цедент) та ТОВ "Сильмариил" (цесіонарій) 24.10.2013 укладено договір відступлення права вимоги №5-2013, за умовами пункту 1.1 якого у випадку настання відкладальної обставини, визначеної в пункті 1.3 договору, в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, цедент передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за такими кредитними договорами: №08Ф-190 від 06.10.2008, №08Ф-191 від 06.10.2008 та №08Ф-192 від 06.10.2008;

12.5. Пунктами 1.2., 1.3., 2.1., 5.1. договору відступлення права вимоги передбачено, що відступлення права вимоги за кредитним договором, зазначеним в пункті 1.1. цього договору, розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Договір укладено під відкладальною умовою, якою є несплата позичальником заборгованості за кредитом та/або нарахованими процентами за кредитними договорами до 16.01.2014 (включно). Право вимоги за кредитним договором вважається переданим в день, наступний за днем настання відкладальної умови, визначеної в пункті 1.3 цього договору. Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного його виконання сторонами.

12.6. Відповідно до пункту 2.2. договору відступлення права вимоги, загальна вартість права вимоги за кредитним договором на момент відступлення кредитної заборгованості буде дорівнювати сумі заборгованості за кредитним договором, а зокрема, заборгованості позичальника з повернення основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за кредитом станом на 17.01.2014. У випадку, якщо позичальником з моменту укладення цього договору не буде проведено частково погашення кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за кредитними договорами станом на 17.01.2014 становитиме 58 095 691, 23 доларів США, з яких:

- загальна заборгованість за кредитним договором-1 складає 20 064 640, 91 доларів США, в тому числі заборгованість за кредитом-1 - 14 000 000 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом-1 - 6 064 640, 91 доларів США;

- загальна заборгованість за кредитним договором-2 складає 18 539 685, 02 доларів США, в тому числі заборгованість за кредитом-2 - 12 935 969, 84 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом-2 - 5 603 715, 18 доларів США;

- загальна заборгованість за кредитним договором-3 складає 19 491 365, 30 доларів США, в тому числі заборгованість за кредитом-3 - 13 600 000 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом-3 - 5 891 365, 30 доларів США;

Загальна вартість права вимоги при перерахунку в національну валюту за курсом 1 долар США = 7,993 грн. складає 464 358 859, 96 грн.;

12.7. Згідно з пунктом 3.1. оспорюваного договору, за відступлення права вимоги за кредитним договором цесіонарій (відповідач) сплачує цеденту (позивачу) грошову суму у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором в день переходу права вимоги до цесіонарія до 16 год. 00 хв. - в розмірі 46 4125 859, 96 грн.; у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором після цього терміну - в розмірі 464 358 859, 96 грн.;

12.8. Відповідно до пункту 3.2. договору відступлення права вимоги, цесіонарій (відповідач) зобов`язаний у строк до 17.01.2024 сплатити цеденту (позивачу) грошову суму, визначену в пункті 3.1. цього договору, шляхом безготівкового перерахування на рахунок цедента;

12.9. Сторонами спірного договору складено та підписанно акт приймання-передачі оригіналів документів від 20.01.2014 на виконання укладеного договору;

13. Судом встановлено, що 14.02.2014 між позивачем - ПАТ "Брокбізнесбанк", як заставодержателем, та відповідачем - ТОВ "Сильмариил", як заставодавцем, укладено договір застави №5, відповідно до якого заставодавець передає в заставу предмет застави, зазначений в пункті 1.2 цього договору, для забезпечення повного та своєчасного виконання боргових зобов'язань, зазначених у статті 2 цього договору застави (пункт 1.1 договору застави); пунктом 6.1. договору застави сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами і діє до виконання в повному обсязі цесіонарієм зобов'язань за договором відступлення права вимоги та зобов'язань заставодавця за цим договором.

13.1. Згідно з пунктами 1.2., 1.3. договору застави предметом застави за договором застави №5 від 14.02.2014 заставною вартістю 464 358 859, 96 грн. є майнові права на частку в пайовому фонді:

- обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007" в розмірі 31,12%, що належать застоводавцю на підставі Статуту обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007", ринковою вартістю 24 155 303 грн., згідно із звітом ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013);

- обслуговуючого кооперативу "Садівничий Кооператив "ДМ Садочок-2007" в розмірі 33,92%, що належать заставодавцю на підставі Статуту обслуговуючого кооперативу "Садівничий Кооператив "ДМ Садочок-2007", ринковою вартістю 25 650 212 грн., згідно із звітом ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013);

- корпоративні права на частку в статутному капіталі ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Промінь" в розмірі 55,00%, що належить застоводавцю на підставі статуту ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Промінь" ринковою вартістю 414 553 344, 96 грн., згідно із звітом ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013).

13.2. Пунктом 2.1. договору застави №5 від 14.02.2014 сторони погодили, що застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя щодо виконання цесіонарієм кожного і всіх його боргових зобов'язань за договором відступлення права вимоги у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у договорі відступлення права вимоги з усіма змінами і доповненнями до нього, а також щодо виконання заставодавцем зобов'язань за цим договором. Зокрема, предметом застави за цим договором забезпечується виконання таких вимог заставодержателя:

- цесіонарій зобов'язаний повністю сплатити заставодержателю грошову суму в розмірі 464 358 859, 96 грн. не пізніше 17.01.2024, або в інших випадках (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язання, дострокового настання строку для виконання зобов'язань), встановлених договором відступлення права вимоги (підпункт 2.1.1);

- цесіонарій зобов'язаний сплатити пеню та штрафи, неустойку за невиконання зобов'язань за договором відступлення права вимоги, у випадку та розмірі, передбачених договором відступлення права вимоги (підпункт 2.1.2 договору).

14. Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 №107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" ухвалено віднести ПАТ "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних.

14.1. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014 №9 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації" на підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 №107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних", керуючись пунктом 2 частини 5 статті 12 та статтею 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати процедуру виведення ПАТ "Брокбізнесбанк" з ринку та здійснення по ньому тимчасової адміністрації з 03.03.2014 по 02.06.2014 та призначила уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в АТ "Брокбізнесбанк" Куреного Олександра Вікторовича (т. 1, а.с. 17);

14.2. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2014 №42 "Про продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" продовжено строк повноважень уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ "Брокбізнесбанк" з 03.06.2014 до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк";

14.3. Постановою Правління Національного банку України від 10.06.2014 №339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк";

14.4. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.06.2014 №45 "Про початок ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію" вирішено розпочати ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами з 11.06.2014; призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В. на період з 11.06.2014 по 10.06.2015 включно. Строки ліквідаційної процедури банку та повноваження уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" продовжувалися рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2015 №103 до 10.06.2016 (т. 1, а.с. 23).

15. Спростовуючи доводи позивача про наявність критерію нікчемності правочину згідно з пунктом 2 частини 2 статті 38 Закону (договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов), місцевий суд дійшов висновку про те, що надані позивачем обґрунтування укладення спірної угоди відступлення права вимоги на суму розрахунку за відступлене відповідачу майнове право 464 358 859, 96 грн., що по курсу долара 7,933 грн. еквівалентно 58 095 691, 23 долари США, та яка на 5 990 438 доларів США занижена щодо розміру переданих станом на 17.01.2014 майнових прав за зазначеними кредитними договорами та визначена у гривні, що матиме наслідком значне зниження вартості відступлених майнових права у випадку збільшення курсу долара до гривні у порівнянні з первісними зобов'язаннями за кредитними договорами, які були визначені у доларах США, не підтверджують того, що ціна відступленого права вимоги не відповідає поняттю "звичайна ціна", визначеного п.14.1.71 Податкового кодексу України, а також про те, що з доказів, які надано позивачем, неможливо зробити висновок, що ціна відступленого права вимоги не відповідає звичайним цінам вартості права вимоги для подібних майнових прав у жовтні 2013 року, а, відтак, "неможливо встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартості права вимоги, визначеної сторонами у договорі відступлення права вимоги" (т. 5, а.с. 240).

16. Спростовуючи доводи позивача про укладення спірного договору на умовах відстрочення розрахунку за відчужене право вимоги до 2024 року, зменшення процентної ставки, неврахування штрафних санкцій, розрахунку за відступлене майнове право у гривні, в той час як новому кредитору передано валютні зобов'язання третіх осіб, які не піддаються інфляційним процесам, як обставини, що підтверджують наявність обставин укладення договору з метою надання пільг відповідачу, як кредитору банку за спірним договором відступлення прав вимоги, місцевий суд зіслався на положення статті 627 ЦК України про свободу сторін в укладенні договору, відсутність в законодавстві України визначення поняття "ринкових умов", недоведення позивачем належними доказами того, що умови такого правочину є значно гіршими "за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій", а ціна відступленого права вимоги не відповідає критерію "справедливої вартості" (пункт 1 частини 2 статті 38 Закону в редакції Закону України №4452-VІ від 23.02.2012) (т. 5, а.с. 241).

17. Спростовуючи доводи позивача про погіршення якості застави за договором 14.02.2014 №5 внаслідок припинення суб'єкта господарювання "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007", та зменшення частки у пайовому фонді "Садівничий кооператив "ДМ Садочок-2007" до 25 650 212 грн. та частки 55% у ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Промінь", вартістю 414 553 344, 96 грн., які було передано на забезпечення спірного договору відступлення права вимоги, місцевий суд прийняв до уваги висновки суб'єкта оціночної діяльності ТОВ "Столиця-Груп" про загальну заставну вартість предмета застави 464 358 859, 96 грн. станом на 26.06.2013, зазначивши, що позивачем не доведено іншими доказами знецінення зазначених майнових прав у статутному капіталі третіх осіб на час судового розгляду справи.

18. Місцевий суд не прийняв до уваги доводи позивача про укладення зазначеного правочину як такого, що порушує публічний порядок, відповідно до статті 228 ЦК України, аргументуючи тим, що позивачем не доведено засудження посадової особи банку, яка укладала спірний договір, за скоєння злочину, пов'язаного з протиправним заволодінням майном, а факт порушення кримінального провадження №0000113 Генеральною прокуратурою України щодо різних посадових осіб позивача за відсутності вироку суду, не є належним доказом вчинення представником сторони договору з протиправною метою, визначеною частиною 1 статті 228 ЦК України.

19. На виконання вказівок касаційного суду місцевий суд дослідив Акт перевірки №05-21/136 від 16.10.2014 Державної фінансової інспекції та встановив, що в даному акті відсутні висновки про те, що в результаті укладення спірного договору встановлено факт завдання позивачу матеріальної шкоди (збитків), а всі висновки акту зроблені в аспекті тих обставин, що банк перебуває в процедурі ліквідації. Також, місцевий суд прийняв до уваги незасвідчену копію Акта Держфінінспекції у місті Києві №09-30/14, з якого вбачається, що контролюючим органом не встановлено фінансових порушень та завдання матеріальних збитків одержувачами кредитів ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та подальшим укладенням банком 24.10.2013 договору про відступлення прав вимоги за вказаними кредитними договорами ТОВ "Сильмариил" з посиланням на те, що сторони не заперечують існування такого акта та його дійсність відповідно до статей 73, 74 ГПК України.

20. Місцевий суд проаналізував спірний договір №5-2013 від 24.10.13 на предмет визначення його правової природи та дійшов висновку про те, що він не містить ознак, притаманних договору факторингу, погодившись з тим, що зазначений договір є договором цесії, оскільки після відступлення права вимоги, згідно з пунктом 2.4 договору, цедент вибуває з будь-яких правовідносин, які склалися між цедентом та позичальником.

21. З огляду на все викладене вище, враховуючи заявлені банком предмет та підстави позову, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним нікчемного договору відступлення прав вимоги №5-2013 від 24.10.2013, прийнявши до уваги також те, що позивачем не змінювалися первісно заявлені вимоги або підстави позову саме про визнання недійсним нікчемного правочину, а посилання на те, що спірний договір є за своєю правовою природою договором факторингу, є самостійною підставою позову, що не охоплюється предметом заявленого позову про визнання недійсним нікчемного правочину.

Також, суд зазначив про відсутність правових підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013) шляхом визнання за ПАТ "Брокбізнесбанк" права вимоги за кредитними договорами №08Ф-190 від 06.10.2008, №08Ф-191 від 06.10.2008 та №08Ф-192 від 06.10.2008, оскільки за висновками місцевого суду правочин не є нікчемним.

Провадження в суді апеляційної інстанції та обґрунтування прийнятої ним постанови

22. Переглянувши справу в повному обсязі за апеляційною скаргою ПАТ "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхна С.С., Київський апеляційний господарський суд постановою від 27.03.2018 повністю погодився з повнотою встановлення обставин справи судом першої інстанції та висновками про відсутність правових підстав для визнання нікчемним договору відступлення прав вимоги №5-2013 від 24.10.2013, застосувавши редакцію частини 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 16.05.2013, яка була чинною як на момент укладення спірного договору 24.10.2013, так на момент введення тимчасової адміністрації банку 29.02.2014, коли в Уповноваженої особи ФГВФО виникли зобов'язання щодо перевірки укладених правочинів боржника в межах 1 року до моменту введення тимчасової адміністрації, їх нікчемності відповідно до частини 2 статті 38 Закону та дійшов висновку про залишення без змін рішення місцевого суду від 26.12. 2017.

22.1. При цьому, апеляційний суд погодився з тим, що спірний договір укладено в межах річного строку до моменту введення тимчасової адміністрації, а тому Уповноважена особа ФГВФО повинна довести один з критеріїв нікчемності такого договору відповідно до частини 2 статті 38 Закону та пункту 1.18 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 (в редакції, чинній на момент введення тимчасової адміністрації банку, що співпадає з редакцією, чинною на момент укладення спірного правочину), оскільки таке право Уповноваженої особи ФГВФО не є абсолютним.

22.2. Апеляційним судом встановлено, що повідомлення про нікчемність зазначеного правочину було направлено відповідачу лише 13.01.2016, під час ліквідаційної процедури банку, що свідчить про порушення банком процедури згідно з пунктом 1.19 розділу ІІІ цього Положення про вжиття заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами в процедурі тимчасової адміністрації. З огляду на таке та з посиланням на вимоги статті 19 Конституції України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки матеріали справи не містять доказів проведення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб перевірки протягом 30 днів з моменту введення тимчасової адміністрації про віднесення спірного правочину до нікчемних "посилання на нікчемність такого правочину з підстав, встановлених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є безпідставними" (т. 6, а.с. 289).

22.3. Апеляційний суд повторив висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав згідно з пунктами 1, 2 частини 2 статті 38 Закону для визнання нікчемним спірного правочину, з огляду на недоведення позивачем обставин відчуження майнових прав банку на умовах "значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій", зазначивши про те, що у законодавстві відсутнє визначення поняття "звичайних ринкових умов" здійснення відповідних операцій та недоведення позивачем порушення визначення "справедливої вартості" спірних майнових прав на момент укладення договору №5-2013 від 24.10.2013.

22.4. Апеляційний суд не спростував висновків місцевого суду про встановлення судом першої інстанції фактичних обставин укладення спірного договору на умовах відстрочки оплати за набуті майнові права до 17.01.2024, визначення ціни відступленого майнового права у гривнях, еквівалентних до суми заборгованості за спірними кредитними договорами у доларах США, із фактичним зменшенням її на 5 990 438 доларів США, зазначивши про те, що в цілому позивачем не доведено порушення вимог щодо "справедливої вартості" відступлених майнових прав.

22.5. Апеляційний суд спростував наданий позивачем додатковий доказ: Вирок Подільського районного суду Київської області від 09.01.2018 у кримінальній справі №758/15964/17 з посиланням на те, що засуджена посадова особа ОСОБА_18 вчиняла неправомірні дії, працюючи заступником директора департаменту інвестиційної діяльності ПАТ "Брокбізнесбанк" з 20.01.2014 по 27.02.2014, а тому незаконність його дій жодним чином не впливає на дійсність правочину, укладеного 24.10.2013, а винних дій інших посадових осіб банку, які причетні до укладення спірного правочину, матеріалами кримінальної справи не встановлено, оскільки кримінальні провадження по інших особах (працівниках банку) виділено окремо, а тому відсутні правові підстави для застосування пункту 3 частини 2 статті 38 Закону, як обґрунтування зловмисних намірів сторін договору на його укладення.

22.6. Апеляційним судом підтверджено правильність висновків суду першої інстанції про правову природу спірного договору, як договору відступлення прав вимоги, а не договору факторингу, про невстановлення негативних фінансових наслідків для банку згідно з Актом позапланової ревізії №05-21/136 від 16.10.2014 Державної фінансової інспекції України та Акта №09-30/14 від 12.01.2016 Державної фінансової інспекції у місті Києві про відсутність встановлення фінансових порушень та збитків, заподіяних кредиторами банку ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_19, кредитором за договором відступлення прав вимоги 24.10.2013 ТОВ "Сильмариил".

22.7. Апеляційним судом не встановлено ознак нікчемності спірного договору згідно із статтею 228 ЦК України, як правочину, що порушує публічний порядок, з посиланням на те, що позивачем не доведено його укладення сторонами з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, що він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, незаконне заволодіння майном інших осіб.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи скаржника (позивача)

23. Скаржник доводив, що судами порушено частину 2 статті 38 Закону на предмет невстановлення однієї з підстав нікчемності договору відступлення прав вимоги 24.10.2013, а зокрема, надання відповідачу, як кредитору позивача за оспорюваним договором, можливості відстрочення оплати за набуті майнові права до 17.01.2024, що є особливою пільгою для даного кредитора в порівнянні з іншими кредиторами банку.

24. Скаржник зазначав про порушення судами вимог процесуального права на предмет безсторонності та повноти оцінки доказів, преюдиційності встановлених вироком обставин участі відповідача у фіктивному підприємництві, невиконання вказівок касаційного суду, наданих при попередньому скасуванні судових рішень з направленням справи на новий розгляд (статей 75 (частина 6), 76-79, 316 ГПК України).

25. Скаржник аргументував, що оспорюваний нікчемний правочин має також правову природу договору факторингу, яка визначена статтею 1084 ЦК України, однак суди, незважаючи на вказівки касаційного суду при попередньому скасуванні судових рішень щодо необхідності дослідження правової природи спірного договору, не в повній мірі виконали зазначені вказівки касаційного суду відповідно до Постанов ВГСУ від 06.02.2017 та 30.10.2017.

Доводи інших учасників справи

26.1. Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав.

26.2. Третя особа на стороні позивача (Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) у відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Брокбізнесбанк" погодився з доводами касаційної скарги, зазначав про порушення судами вимог статті 38 Закону, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на надання оспорюваним договором пільги відповідачу щодо відкладення оплати за відступлені майнові права до 2024 року, що погіршує фінансове становище банку та його можливості щодо задоволення вимог вкладників на стадії ліквідаційної процедури банку.

26.3. Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 заперечувала доводи касаційної скарги з посиланням на повноту встановлення обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій та відповідність прийнятих судами рішень нормам матеріального та процесуального права.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

27. Цивільний кодекс України

Частина 2 статті 11 - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 190 - майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Частини 1, 2, 5 статті 203 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частини 1, 3 статті 215 - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 1 статті 216 - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частина 1 статті 512 - кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва (пункт 1 частини 1 цієї статті).

Стаття 514 - до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 1077 - за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

28. Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013

Частини 1, 2 статті 37 - уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи (пункт 5 частини 2 цієї статті).

Частина 2 статті 38 - протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

29. Господарський кодекс України

Частина 2 статті 20 - кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

30. З огляду на повноваження суду касаційної інстанції при перегляді судових рішень в касаційному порядку відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів скаржника про порушення судами положень статей 203, 215, 216, 228, 512, 1054, 1084 ЦК України, статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент укладення спірного правочину та введення тимчасової адміністрації банку), статей 76, 77, 91, 258, 316 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017 при прийнятті оскаржуваних в касаційному порядку судових рішень про відмову у визнанні недійсним оспорюваного договору відступлення права вимоги.

А.2. Юридична оцінка доводів касаційної скарги і висновків судів попередніх інстанцій

31. Відповідно до статей 3, 4, 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд не є органом державної влади, а установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Уповноважена особа Фонду діє в межах повноважень фонду, а зокрема, діючи як орган управління банку у разі делегування їй Фондом відповідних повноважень, може вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку. Рішення уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину до нікчемних є результатом внутрішньої перевірки правочинів Банку, оскільки обов'язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону. Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення. Отже, для застосування наслідків нікчемного правочину, банк, як сторона такого правочину, повинен звернутися з відповідним позовом до суду (правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідно до Постанови 11.04.2018 у справі №910/12294/16, пункти 30, 34).

32. З огляду на такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Суд вважає, що за необхідності, ліквідатор банку в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного О.В. вправі звернутися з вимогою про повернення майна (коштів), відчужених за нікчемним правочином, як на стадії тимчасової адміністрації банку, так на стадії ліквідаційної процедури, оскільки він виконує повноваження органу управління неплатоспроможного банку, а протилежні висновки апеляційного суду з посиланням на порушення вимог статті 19 Конституції України є такими, що не відповідають повноваженням ліквідатора банку відповідно до статті 37 зазначеного Закону та не доводять порушення даної норми Конституції України.

33. Згідно з частиною 2 статті 215 ЦК України, нікчемним є правочин, недійсність якого прямо визначена законом. Визнання такого правочину недійсним у судовому порядку законом не вимагається. Разом з тим, сторона договору не позбавлена права звернутися до суду з вимогою про визнання недійсним нікчемного правочину.

Така правова позиція підтверджується усталеною судовою практикою згідно з частиною 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику з розгляду цивільних справ з визнання правочинів недійсними": "Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову у ньому".

Отже, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреним О.В., як органом управління (ліквідатором) банку, обрано такий спосіб захисту майнових прав банку, який не суперечить вимогам статей 11, 16 ЦК України щодо способів захисту цивільних прав.

34. Як вбачається з частини 2 статті 38 Закону в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013, яка є чинною, як на момент укладення спірного правочину 24.10.2013, так і на момент введення тимчасової адміністрації ПАТ "Брокбізнесбанк" 28.02.2014, законодавець передбачив такі критерії для визнання нікчемними договорів (правочинів), укладених в межах 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

З огляду на законодавче визначення їх саме, як "критеріїв для визнання нікчемними договорів (правочинів)", Суд вважає, що здійснюючи судовий контроль на предмет нікчемності правочинів за статтею 38 Закону, судам належить перевіряти усі критерії, визначені законодавцем відповідно до даної норми.

35. За змістом прийнятих судами рішень за наслідком третього нового розгляду у справі, після скасування попередніх судових рішень касаційним судом 06.02.2017 та 30.10.2017, вбачається, що судами першої та апеляційної інстанцій проаналізовано критерії згідно з пунктами 1-3 частини 2 статті 38 Закону, внаслідок чого суди дійшли висновку про недоведення позивачем підстав визнання нікчемним спірного договору.

36. Разом з тим, суди не дали оцінки такому критерію нікчемності договору, як "договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку" (пункт 4 частини 2 статті 38 Закону).

Приймаючи до уваги те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі вже двічі скасовувалась касаційним судом, з огляду на позитивний обов'язок держави в особі органів правосуддя забезпечити особі, яка звертається до суду, розгляд її справи в межах розумних строків незалежним і безстороннім судом відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає правильним здійснити юридичний аналіз даного критерію в контексті можливості його застосування до спірного правочину.

36.1. Отже, зазначеним критерієм передбачається укладення сторонами будь-якого договору, що передбачає таку операцію з майном банку, яка має на меті надати пільги окремим кредиторам банку.

36.2. Як встановлено судами, спірний договір відчуження майнових прав 24.10.2013 за конкретно визначеними кредитними договорами, укладеними банком з фізичними особами, безумовно є операцією з майном банку, оскільки майнові права відповідно до статті 190 ЦК України є складовою частиною загального поняття "майна, як особливого блага".

36.3. З огляду на встановлення судами того, що договір відступлення прав вимоги 24.10.2013 передбачав платне набуття новим кредитором майнових прав від первісного власника (банку), то у набувача майнових прав ТОВ "Сільмариил" виникають грошові зобов'язання з оплати банку певної грошової суми. Отже, така особа є "кредитором" банку за наслідком укладення зазначеного договору.

36.4. Як встановлено судами, при укладенні договору відступлення прав вимоги 24.10.2013 кредитор ТОВ "Сильмариил" отримав можливість відстрочення оплати за набуті ним права вимоги до фізичних осіб за кредитними договорами до 17.01.2024 (понад 10 років), що очевидно є "пільгою" в розумінні господарських правовідносин, оскільки законодавець навіть з огляду на встановлення загального 3-річного строку позовної давності не передбачає таких тривалих строків розрахунків за набуте майно (майнові права), а тим більше при здійсненні господарської діяльності банківською установою, яка отримує прибуток за рахунок обороту банківського капіталу і швидкість обороту капіталу дозволяє збільшити прибуток банку.

36.5. Відтак, спірний договір 24.10.2013 є правочином, який передбачає операцію відчуження майнових прав банку з наданням набувачу (кредитору) пільги у відстроченні розрахунку за набуті майнові права на період понад 10 років (до 2024 року), що не відповідає встановленому цивільним законодавством загальному порядку господарських правовідносин щодо проведення розрахунків за відчужені банком майнові права на стягнення заборгованості за кредитами банку. Отже, такий договір є нікчемним, оскільки він укладений в межах 1 року до моменту запровадження тимчасової адміністрації банку та відповідає критерію згідно з пунктом 4 частини 2 статті 38 Закону.

37. З огляду на зазначене, та керуючись статтею 1 Протоколу 1 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", яка гарантує кожному право мирно володіти своїм майном та визначає обов'язок держави дотримуватися балансу суспільного та приватного інтересу в здійсненні контролю за його використанням, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне застосувати наслідки нікчемного правочину шляхом проведення реституції за недійсним правочином та визнання за позивачем права вимоги за Кредитним договором №08Ф-192 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_22, Кредитним договором №08Ф-191 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_6, Кредитним договором №08Ф-190 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_7, що узгоджується також з вимогами частини 5 статті 216 ЦК України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України на предмет обрання способу захисту прав суб'єктів господарювання шляхом визнання наявності прав.

38. Суд не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відсутність визначення у законі поняття "звичайних ринкових умов" унеможливлює застосування положень пунктів 1, 2 частини 2 статті 38 Закону в зазначеній редакції, оскільки відсутність законодавчого визначення такого поняття не позбавляє суд права самостійно, з урахуванням конкретних обставин справи, дійти висновку про відповідність тих чи інших умов оспорюваного правочину звичаям ділового обороту, а отже, і "звичайним ринковим умовам".

Разом з тим, з огляду на те, що зазначений критерій вимагає оцінки доказів та обставин справи, а касаційний суд відповідно до статті 300 ГПК України не має таких повноважень, Суд вважає достатнім застосування критерію згідно з пунктом 4 частини 2 статті 38 Закону, юридичний аналіз якого в контексті застосування до спірного договору здійснено згідно пункту 31 мотивувальної частини даної постанови.

39. Частиною 1 статті 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що держава наділена правом "забезпечувати виконання таких законів, які їй представляються необхідними для здійснення контролю над використанням власності відповідно до спільних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів або штрафів". Керуючись цією нормою, ЄСПЛ досліджує два питання: по-перше, чи переслідує держава, яка встановлює контроль, законну мету забезпечення "суспільних інтересів" і, по друге, чи є функціонування цього законодавства і здійснюваний за його допомогою контроль пропорційним переслідуваній меті.

Наявність "суспільних інтересів", їх цілі та необхідний для їх забезпечення масштаб втручання (контролю) у здійснення прав приватних власників визначаються кожною державою - учасницею Конвенції самостійно, оскільки національна влада краще знає специфіку місцевих відносин. При цьому, судам належить досліджувати мету "спільного інтересу", який захищається державою на предмет його відповідності досягнутим результатам і розумності (пропорційності, домірності) втручання у майнові права заявників. Вимога встановлення пропорційності втручання в майнові права особи в порівнянні з необхідністю захисту "суспільного інтересу" покликана враховувати всі фактичні обставини справи для того, щоб реалізувати ідею соціальної справедливості в демократичному суспільстві (Рішення ЄСПЛ 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Об'єднаного Королівства").

Застосовуючи зазначені принципи дослідження правомірності втручання судової влади у право приватного власника (ТОВ "Сільмариил") на володіння майновими правами до третіх осіб (фізичних осіб-одержувачів кредитів у банку позивача), Суд зазначає про таке:

39.1. Державою передбачено правове регулювання (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), яке визначає обов'язок Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити внутрішню перевірку банківської діяльності неплатоспроможного банку, та критерії визнання нікчемними правочинів, укладених банком за період в межах одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку. Такі правочини є нікчемними в силу зазначеного Закону, незалежно від моменту їх виявлення. Також, державою покладено обов'язок вжиття заходів щодо повернення незаконно відчужених активів банку на посадову особу - Уповноваженого Фонду на управління конкретним банком (пункти 4, 5 частини 2 статті 37 Закону в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013). Суспільний інтерес такого регулювання полягає в тому, щоб забезпечити повернення банку майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги вкладників неплатоспроможного банку.

39.2. Метою укладення спірного правочину 24.10.2013 було набуття особою (ТОВ "Сільмариил") від банку майнових прав вимоги до кредиторів-фізичних осіб ОСОБА_22, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за укладеними ними споживчими кредитними договорами 06.10.2008 на загальну суму заборгованості на момент передачі, яка перевищувала 58 млн. доларів США, на умовах розрахунку в національній валюті України з відстроченням фактичного розрахунку до 2024 року.

Отже, ТОВ "Сільмариил", як кредитор ПАТ "Брокбізнесбанк", набув майнові права позивача на пільгових умовах відстрочення оплати понад 10 років, що підтверджує очевидне порушення балансу майнових інтересів даного кредитора та майнових інтересів вкладників банку, які інвестували свої кошти в цей банк, та якими банк розпорядився таким чином, що унеможливив повернення їх інвестицій до 2024 року. Зазначені інтереси вкладників банку є в даному випадку тим "суспільним інтересом", належний захист якого у демократичному суспільстві повинна забезпечити держава в особі органів правосуддя на виконання приписів статей 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

39.3. З огляду на порушення пропорційності балансу суспільного та приватного інтересу при укладенні оспорюваного нікчемного правочину, Суд вважає правильним вжиття заходів до повернення сторін до попереднього стану шляхом визнання за ПАТ "Брокбізнесбанк" прав вимоги за Кредитним договором №08Ф-192 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_22, Кредитним договором №08Ф-191 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_6, Кредитним договором №08-Ф190 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_7.

40. З огляду на зазначене доводи скаржника згідно з пунктом 23 мотивувальної частини постанови є обґрунтованими, що підтверджується висновками Суду згідно з пунктами 36-39 мотивувальної частини постанови, а доводи відповідно до пунктів 24-25 мотивувальної частини постанови Суд вважає необґрунтованими, як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що виходить за межі компетенції касаційного суду згідно із статтею 300 ГПК України.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

41. З огляду на зазначене, Суд вважає правильним задовольнити касаційну скаргу позивача у справі, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти власне рішення про визнання недійсним нікчемного правочину 24.10.2013, укладеного сторонами у справі, та застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом визнання за позивачем прав кредитора за договорами №08Ф-190, №08Ф-191, №08Ф-192 06.10.2008, укладеними позивачем та фізичними особами ОСОБА_22, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

В. Судові витрати

42. У зв'язку із скасуванням прийнятих судами рішень та прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог, Суд покладає на відповідача витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг та стягує з відповідача на користь позивача 17 914 грн. понесених ним витрат за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 311, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Міхна Сергія Семеновича задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 та рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 у справі №911/954/16 скасувати.

Прийняти у справі №911/954/16 нове рішення:

"1. Позов Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" задовольнити.

2. Визнати недійсним нікчемний договір відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (03057, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 41, ) та Товариством обмеженою відповідальністю "Сильмариил" (95022, Автономна Республіка Крим, місто Сімферополь, Київський район, вулиця Жені Дерюгіної, будинок 6, офіс 4, ).

3. Визнати в порядку реституції за Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" право вимоги за Кредитним договором №08Ф-192 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_4, Кредитним договором №08Ф-191 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_6, Кредитним договором №08Ф-190 від 06.10.2008, укладеним з ОСОБА_7.

4. Стягнути з Товариства обмеженою відповідальністю "Сильмариил" (95022, Автономна Республіка Крим, місто Сімферополь, Київський район, вулиця Жені Дерюгіної, будинок 6, офіс 4, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" (03057, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 41, ) 17 914 (сімнадцять тисяч дев'ятсот чотирнадцять) грн. 00 (нуль) коп. судових витрат за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Доручити Господарському суду Київської області видати наказ.".

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.В. Білоус

В.Г. Пєсков