РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2018Справа № 910/23542/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт»

до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем»

про стягнення 83555690,61 грн.,

за участі представників:

від позивача - Шендріков Д.О. (представник за довіреністю);

від позивача - Бондарчук О.І. (представник за довіреністю);

від відповідача - Руцька А.І. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про стягнення заборгованості за Договором комісії №USE-16.22-188D/K-10 від 10.06.2010 в розмірі 83555690,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 10.06.2010 між позивачем та відповідачем укладено Договір комісії №USE-16.22-188D/K-10 та Додаткову угоду №3 від 13.12.2012, відповідно до умов яких, відповідач доручив позивачу від свого імені за рахунок відповідача здійснити необхідні заходи, пов'язані з залученням та розміщенням грошових коштів для забезпечення зобов'язань надання контргарантії виконання контракту від 27.03.2012 №AirHQ/S-17256/2/Wpns, укладеного між відповідачем та Міністерством оборони Індії, а відповідач зобов'язався відшкодувати витрати понесені позивачем на підставі наданих позивачем звітів.

Як зазначає позивач, свої зобов'язання за договором Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» виконала в повному обсязі, про що в період з 31.01.2013 по 31.03.2016 позивачем надавались Звіти комісіонера, проте відповідач виконав свої зобов'язання за договором лише частково, внаслідок чого, станом на момент звернення позивача до суду із розглядуваним позовом за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 47861408,98 грн.

Крім того на вказану заборгованість позивачем нараховано також 3% річних у розмірі 3648635,68 грн., інфляційні втрати в сумі 24960268,77 грн. та штрафні санкції в розмірі 2532339,15 грн.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позов заперечив проти заявлених позовних вимог, зокрема в частині нарахованих позивачем інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій, зазначивши, що відповідно до наданого позивачем розрахунку штрафних санкцій, останні нараховані позивачем за період з 13.04.2013 по 26.12.2017, тобто з пропуском визначеного законодавством строку позовної давності, встановленого для такої вимоги. Також зазначив, що нарахування позивачем до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат частково здійснено із пропуском строків позовної давності. На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 2532339,15 грн. у зв'язку з пропуском строку позовної давності, в частині позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 1003122,41 грн. та інфляційних втрат в розмірі 10331814,10 грн. також просив відмовити у зв'язку із пропуском позовної давності.

Крім того, в ході розгляду справи відповідачем було подано заяву про зменшення розміру заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до якої останній просив зменшити на 50% розмір нарахованих до стягнення позивачем сум.

Разом з тим, в ході розгляду справи, 19.06.2018 позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 47861408,98 грн., інфляційні втрати в сумі 28824889,27 грн., три відсотки річних в розмірі 4337053,21 грн. та штрафні санкції в розмірі 2532339,15 грн.

В обґрунтування поданої заяви позивач посилався на те, що в ході розгляду справи позивачем було здійснено перерахунок вказаних сум станом на 19.06.2018, а відтак, заявлені до стягнення позивачем суми збільшились.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Судом вищевказана заява позивача прийнята до розгляду, та отже, у відповідності до ст.ст.42, 163 Господарського процесуального кодексу України, має місце нова ціна позову, з якої підлягає вирішенню спір по даній справі.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, 10.06.2010 року між Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» (далі - комітент, відповідач) та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (далі - відповідач, комісіонер) було укладено Договір комісії №USE-16.22-188D/K-10, відповідно до умов якого, комісіонер зобов'язується в період з 2010 по 2015 роки сприяти укладенню зовнішньоекономічних угод на поставку продукції комітента, для чого, за дорученням комітента, від свого імені за рахунок комітента за плату вчинити правочин з закупівлі для комітента послуг компанії Paramahansa Offsets Limited, ОАЕ (надалі - Агент) щодо організації укладення, виконання та відповідного супроводження угод, включаючи повне і своєчасне проведення платежів через застосування банківських платіжних та гарантійних інструментів за номенклатурою виробів, зазначених у додатку №1, та пов'язаних із такими виробами послуг з навчання, організації виконання орбіт з введення в експлуатацію, ремонту, обслуговування (п.1.1 Договору).

Відповідно до п.1.2 Договору, виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (агентська угода) з агентом, зазначеним у п.1.1.

За умовами п.2.1 Договору, комісіонер у відповідності до даного договору зобов'язується виконати переддоговірну роботу, укласти з агентом агентську угоду. В разі необхідності - вчинити інші правочини, що спрямовані на забезпечення виконання наданого комітентом доручення; організувати закупку послуг та вжити всіх необхідних заходів для передачі їх комітенту; по виконанню доручення комісіонер надає комітенту звіт комісіонера повний або проміжний за кожний звітний період, в якому відбувалися будь-які фінансові операції за дорученням комітента.

Положеннями п.2.2 Договору сторони погодили, що комітент у відповідності до даного договору зобов'язується прийняти послуги відповідно до умов даного договору; відшкодувати витрати, які здійснив комісіонер при укладання та виконанні агентської угоди на умовах, визначених цим договором, в тому числі банківські витрати та витрати на відрядження повноважних представників комісіонера, які безпосередньо пов'язані з виконанням цього договору, інші фактичні витрати, що пов'язані з виконання даного договору; сплатити комісіонеру комісійну плату на умовах, що визначені розділом 4 даного договору.

Згідно з п.4.1 Договору, погоджена комітентом загальна ціна послуг за цим договором наводиться у додаткових угодах до даного договору і формується з урахуванням ціни закупівлі у агента, витрат згідно з п.2.2.2, комісійної плати комісіонера.

Пунктом 4.4 Договору визначено, що за виконання доручення комітента, зазначеного в цьому договорі, комісіонер отримує комісійну плату розмір якої визначається додатками або додатковими угодами до цього договору та не перевищить 10% від погодженої комітентом ціни закупівлі послуг.

Комітент, протягом 10 банківських днів з дати надання письмового звіту комісіонера, оплачує витрати комісіонера (згідно п.2.2.2) шляхом прямого банківського переказу грошових коштів протягом 5 банківських днів з дати одержання комітентом рахунку-фактури комісіонера (п.4.5 Договору).

Згідно з п.4.9 Договору, усі витрати комісіонера відображаються в його звіті, який складається та подається комітенту в письмовій формі, у тому звітному періоді, коли у комітента виникають податкові зобов'язання.

За умовами п.6.1 Договору, у випадку затримки комітентом перерахування коштів згідно з умовами даного договору, комітент сплатить комісіонеру штрафні санкції у розмірі 0,3% від суми невчасно перерахованих грошових коштів за кожний день затримки перерахування, але не більше 5% від суми невчасно перерахованих коштів.

Відповідно до п.8.1 Договору, договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, та діє до повного виконання сторонами власних зобов'язань за даним договором.

13.12.2012 між сторонами було укладено Додаткову угоду №3 до Договору комісії №USE-16.22-188D/K-10 від 10.06.2010, відповідно до п.1 якої, з метою виконання Додаткової угоди №2 від 18.04.2012 до договору комісії, комітент доручає комісіонеру від свого імені за рахунок комітента здійснити необхідні заходи, пов'язані з залученням та розміщенням грошових коштів для забезпечення зобов'язань (покриття) надання контр гарантії виконання Контракту від 27.03.2012 №AirHQ/S-17256/2/Wpns(Q-2), укладеного між комітентом та Міністерством оборони Індії.

Відповідно до п.2 Додаткової угоди, виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно вчиняє правочини з фінансовими установами, спрямовані на забезпечення виконання наданого комітентом доручення за цією додатковою угодою.

Пунктом 3 Додаткової угоди визначено, що погоджений комітентом розмір покриття становить 24681463 дол. США.

Згідно з п.4 Додаткової угоди, комісіонер зобов'язується здійснити необхідні дії, пов'язані із організацією та забезпеченням зобов'язань (покриття) надання контр гарантії виконання Контракту від 27.03.2012 №AirHQ/S-17256/2/Wpns(Q-2); понести необхідні витрати, що безпосередньо пов'язані із організацією та забезпеченням зобов'язань надання контр гарантії виконання відповідно до п.1 цієї додаткової угоди, які відшкодовуються комітентом на умовах, визначених п.5 цієї додаткової угоди; щомісячно до 12 числа наступного місяця надавати комітенту звіти комісіонера про понесені витрати з додаванням відповідних платіжних документів.

Згідно з п.5.2 Додаткової угоди, комітент зобов'язаний відшкодувати витрати, які здійснив комісіонер для забезпечення виконання доручень комітента за цією додатковою угодою на підставі завірених копій документів, підтверджуючих витрати, в тому числі: комісії фінансових установ за надання/залучення коштів; комісії фінансових установ за управління коштами; щомісячні відсотки за користування коштами, за мінусом фінансових надходжень, пов'язаних з їх розміщенням; витрати на обмін (конвертацію) коштів на міжбанківському валютному ринку України, здійснені при сплаті комісій, відсотків; інші витрати, пов'язані з виконанням доручення за цією додатковою угодою.

Відповідно до п.6 Додаткової угоди, відшкодування витрат на виконання доручення здійснюється комітентом щоквартально (до 12 квітня, до 12 липня, до 12 жовтня та до 12 січня, за попередній квартал) на підставі відповідних звітів комісіонера згідно умов п.4.3 цієї додаткової угоди та рахунків-фактури.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем надано обумовлені договором послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Звітів комісіонера №1 від 31.01.2013, №2 від 28.02.2013, №3 від 29.03.2013, №4 від 30.04.2013, №5 від 31.05.2013, №6 від 27.06.2017, №7 від 31.07.2013, №8 від 30.08.2013, №9 від 30.09.2013, №10 від 31.10.2013, №11 від 29.11.2013, №12 від 31.12.2013, №13 від 31.01.2014, №14 від 30.04.2014, №15 від 27.06.2014, №16 від 29.08.2014, №17 від 31.10.2014, №18 від 31.12.2014, №19 від 30.01.2015, №20 від 31.03.2015, №21 від 30.06.2015, №22 від 31.07.2015, №23 від 30.09.2015, №24 від 30.10.2015, №25 від 25.12.2015 та №26 від 31.03.2016.

Вказані звіти підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені відповідними печатками підприємств. Доказів наявності заперечень відповідача щодо якості або вартості наданих позивачем послуг матеріали справи не місять.

Відповідач, в свою чергу, своїх зобов'язань за договором належним чином не виконав, внаслідок чого, за ним утворилася заборгованість в розмірі 47861408,98 грн.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст.1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до 1012 Цивільного кодексу України, Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов'язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Частиною 1 ст.1016 Цивільного кодексу України визначено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за договором.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з Претензією №USE-13/3-1787 від 14.02.2017 в якій вимагав від відповідача невідкладної сплати заборгованості та нарахованих 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій.

Відповідач у відповідь на вказану претензію визнав наявність заборгованості перед позивачем та просив не нараховувати штрафні санкції. Проте станом на час розгляду даної справи заборгованість відповідача залишилась непогашеною.

Таким чином, суд приходить до висновку, що факт існування заборгованості за договором належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, в зв'язку з чим вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 47861408,98 грн. є законними та обґрунтованими.

Крім того, за прострочення оплати наданих послуг за договором, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 4337053,21 грн. трьох відсотків річних та 28824889,27 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2532339,15 грн. штрафних санкцій.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з положеннями ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За умовами п.6.1 Договору, у випадку затримки комітентом перерахування коштів згідно з умовами даного договору, комітент сплатить комісіонеру штрафні санкції у розмірі 0,3% від суми невчасно перерахованих грошових коштів за кожний день затримки перерахування, але не більше 5% від суми невчасно перерахованих коштів.

Оскільки відповідачем допущено прострочення виконання своїх зобов'язань за вказаними договорами в частині своєчасного виконання зобов'язань по сплаті обумовлених наведеними договорами платежів, що є підставами для стягнення з відповідача трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій, вимоги позивача в цій частині є законними.

В той же час, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, враховуючи подану відповідачем, в ході розгляду справи, заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, з урахуванням викладеного, перевіривши надані позивачем розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних втрат судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності, зокрема за вимогами про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, що виникала у період з 13.04.2014 по 13.10.2014 включно, оскільки датою звернення позивача до суду із розглядуваним позовом, відповідно до відбитку календарного штемпелю вхідної кореспонденції суду є 28.12.2017, що стосується нарахованих трьох відсотків річних та інфляційних втрат на заборгованість яка виникла починаючи з 13.01.2015, то у цій частині вимоги позивача є обґрунтованими та заявленими в межах строків позовної давності, відтак перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості. На підставі викладеного суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення з відповідача 17541193,90 грн. інфляційних втрат та 3209220 грн. трьох відсотків річних.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій в розмірі 2532339,15 грн., суд дійшов висновку, що в цій частині заявлених позовних вимог слід відмовити з огляду на пропуск позивачем спеціального строку позовної давності, встановленого п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Разом з тим, щодо поданої відповідачем заяви про зменшення розміру трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У поданій заяві, відповідач посилається на встановлене положеннями ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України право суду зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки у разі, якщо розмір санкцій значно перевищує розмір збитків.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Однак, згідно зі ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013).

Отже, нараховані до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а відтак вимога останнього про зменшення штрафних санкцій не підлягає задоволенню.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин, а бо на підтвердження факту належного виконання своїх зобов'язань за договором.

Разом з тим, з урахуванням положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на сплату судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 75, 76, 77, 86, 123, 126, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 2/10; ідентифікаційний код 14307699) на користь Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 36; ідентифікаційний код 216558 (сорок сім мільйонiв вісімсот шістдесят одна тисяча чотириста вісім) грн. 98 коп. заборгованості, 17541193 (сімнадцять мільйонiв п'ятсот сорок одна тисяча сто дев'яносто три) грн. 90 коп. інфляційних втрат, 3209220 (три мільйона двісті дев'ять тисяч двісті двадцять) грн. трьох відсотків річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 459844 (чотириста п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот сорок чотири) грн. 45 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 02.08.2018

Суддя Я.В. Маринченко