КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2018 р. Справа№ 910/17959/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Кропивної Л.В.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Гарматін К.В. за довіреністю від 31.05.2018;

від відповідача: Яцимирський М.О. за довіреністю 10.07.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 (повне рішення складено 02.04.2018)

у справі №910/17959/17 (головуючий суддя Морозов С.М.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-3", м. Київ

про стягнення 582 593,74 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-3" (далі - відповідач) суми заборгованості за Договором №04240/4-09 на послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 582 593,74 грн., з яких 392 881,81 грн. основного боргу, 4 241,60 грн. пені, 78 576,36 грн. штрафу, 91 636,16 грн. інфляційних втрат та 15 257,81 грн. 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 у справі №910/17959/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" 23.04.2018 (згідно відбитку календарного штемпеля на конверті) подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути на його користь судові витрати.

Скарга мотивована тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки договірні правовідносини між сторонами регулюються Законом України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", послуги, які надавались за Договором, не є комунальними. При цьому відповідач, як особливий учасник відносин у сфері житлово-комунальних послуг, виступав виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових мереж) для мешканців будинку і надання вказаних послуг не потребувало наявності ліцензії.

15.05.2018 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд справи на 26.06.2018.

19.06.2018 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що 05.08.2014 позивачем в газеті "Хрещатик" було опубліковано "Повідомлення про публічний договір (Оферта)" щодо послуг з централізованого холодної води та водовідведення, власники квартир у будинку не подавали відмов від послуг, а тому у спірний період позивач мав прями договори з кожним з власників квартир у будинку.

Також відповідачем було подано клопотання про продовження строку подачі відзиву, яке мотивоване тим, що відповідач є неприбутковою організацією, використовує домашній комп'ютер представника правління, який вийшов з ладу на початку червня і був полагоджений лише 18.06.2018.

Розглянувши клопотання відповідача, колегія суддів вважає за можливе його задовольнити та прийняти відзив на апеляційну скаргу до розгляду.

26.06.2018 позивач подав відповідь на відзив, у якому заперечує проти доводів відповідача, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір є дійсним, а окремі договори з мешканцями будинку у спірний період не укладались.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 26.06.2018 до 10.07.2018.

10.07.2018 відповідач подав відзив на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти доводів позивача, посилаючись на їх необґрунтованість і невідповідність чинному законодавству.

10.07.2018 розгляд апеляційної скарги не відбувся у зв'язку із перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Зеленіна В.О. на лікарняному.

У зв'язку із необхідністю призначення справи до розгляду після виходу головуючого судді Зеленіна В.О. з лікарняного, враховуючи перебування судді Мартюк А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/17959/17.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2018 р., у зв'язку із перебуванням судді Мартюк А.І. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/17959/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Кропивної Л.В., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження, призначено розгляд справи на 31.07.2018.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

05 березня 1997 року між Державним комунальним підприємством "Київводоканал" (правонаступником якого є позивач), як постачальником, та відповідачем - Житлово-будівельним кооперативом "Арсеналець-3", як абонентом, було укладено Договір № 04240/4-09 на послуги водопостачання та водовідведення (надалі - Договір) , за умовами якого постачальник зобов'язався забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти каналізаційні стоки, а абонент - сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затвердженими наказом Голови Держжитлокомунгоспу України від 01.07.94 № 65 (Правила).

Кількість поданої води згідно п. п. 3.1. - 3.3. Договору передбачено визначати за показниками водолічильників, а у разі їх відсутності - за середньодобовою витратою або іншим способом. Кількість стічних вод згідно п. 3.4. Договору визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показниками водолічильників або іншим способом.

В п. 3.6. Договору передбачено, що абонент розраховується за користування водою та послугами каналізації в порядку інкасо платіжних вимог, які оплачуються без акцепту платника, шляхом зняття з його розрахункового рахунку сум, визначених постачальником у платіжні вимозі.

Строк дії договору за змістом п. 5.1. Договору встановлений на один рік з моменту його підписання сторонами та вважається переукладеним на новий строк, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін письмово не заявить про закінчення строку його дії.

За доводами позивача, відповідач у період з 01.10.2014 по 31.07.2017 неналежним чином виконував зобов'язання за договором в частині оплати наданих позивачем послуг з водопостачання та водовідведення, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість в сумі 392 881,81 грн., на яку позивачем нараховані 4 241,60 грн. пені, 78 576,36 грн. штрафу, 91 636,16 грн. інфляційних втрат та 15 257,81 грн. 3 % річних.

На підтвердження позовних вимог позивач надав акти зняття показань з приладу обліку, розшифровками рахунків абонента, копіями платіжних вимог-доручень по абоненту, розпорядженням на підтвердження даних щодо водо лічильників відповідача, копіями витягів з реєстру підприємств, яким зменшена заборгованість по житлових субсидіях. При цьому, як вбачається з наявних у матеріалах справи копій актів про зняття показань з приладу обліку, з боку абонента вони підписані Ісаєнком С.В., однак матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували повноваження зазначеної особи на підписання актів. Також у актах зазначено, що прилад обліку встановлений на бойлері, отже вода йшла на підігрів.

Заперечуючи проти позов відповідач, як у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, посилався на те, що внаслідок змін у законодавстві він не є, в тому числі й протягом спірного періоду (з 01.10.2014р. по 31.07.2017р.) та не може бути ані балансоутримувачем житлового фонду, ані виконавцем послуг з водопостачань та водовідведення та як наслідок відповідач не може виступати стороною договору, укладеного з позивачем, від позивача до нього не надходили розрахункові документи за договором, надані позивачем акти про зняття показань з приладів обліку не відповідають встановленим законом вимогам до первинних документів, на платіжних вимогах відсутні відмітки банку про їх отримання, він не вчиняв будь-яких дій щодо визнання свого боргу перед позивачем, а відтак на підставі ст. 607 Цивільного кодексу України зобов'язання відповідача за договором є припиненим у зв'язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявності у відповідача обов'язку сплатити йому спірні суми вартостей спожитих відповідачем послуг протягом спірного періоду.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі Договору 04240/4-09 на послуги водопостачання та водовідведення, який за правовою природою є договором про надання послуг.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

В силу положень ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Спір у даній справі виник внаслідок неналежного, на думку позивача, виконання відповідачем зобов'язань за Договором №04240/4-09 на послуги водопостачання та водовідведення.

Однак, відповідно до ч.3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати також безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Так, 26 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 10 квітня 2014 року № 1198-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" (далі - Закон № 1198-VII), яким внесено зміни, зокрема, до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", згідно з якими виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб'єктами у сфері житлово-комунальних послуг є виробник та виконавець послуг, балансоутримувач, власник та споживач житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як передбачено ст. 1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" питне водопостачання - діяльність, пов'язана з виробництвом, транспортуванням та/або постачанням питної води споживачам питної води, охороною джерел та/або систем питного водопостачання; водовідведення - діяльність із збирання, транспортування та очищення стічних вод за допомогою систем централізованого водовідведення або інших споруд відведення та/або очищення стічних вод.

Стаття 4 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" визначає, що суб'єктами відносин у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення є: органи державної влади, до сфери управління яких належать об'єкти питного водопостачання та водовідведення; органи місцевого самоврядування, до сфери управління яких належать об'єкти питного водопостачання та водовідведення; підприємства питного водопостачання та централізованого водовідведення; споживачі питної води та/або послуг з водовідведення.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 10.08.2012р. № 279 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення", яка діяла протягом спірного періоду до 18.05.2017р. включно та постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 22.03.2017р. № 307 (чинна з 19.05.2017р.) вид господарської діяльності у сфері централізованого водопостачання та/або водовідведення підлягає ліцензуванню.

Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 р. №190 (далі - Правила) визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод (п. 1.1 Правил).

Згідно з п. 3.7 Правил розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 3.13 Правил суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення. Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не здійснює господарської діяльності з централізованого водопостачання та/або водовідведення та не є підприємством питного водопостачання у розумінні Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" та ліцензіатом у сфері централізованого водопостачання та/або водовідведення. Також у матеріалах справи відсутні докази наявності на балансі відповідача теплових пунктів, а укладений між сторонами Договір не регулює відносини постачання питної води для виготовлення гарячої води.

За змістом ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що неможливість виконання зобов'язання з боку відповідача полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власниками та орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого водопостачання та/або водовідведення, а також з централізованого опалення та постачання гарячої води за відсутності відповідних ліцензій, яких у відповідача немає. Внаслідок внесення зазначених змін відповідач не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з водопостачання та/або водовідведення. Відтак, відповідач втратив підстави виступати стороною в Договорі. Саме позивач (виконавець послуг) зобов'язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами) або балансоутримувачами теплового пункту та вчинити інші дії, передбачені законодавством України.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах, та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Колегією суддів, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи враховані висновки Верховного Суду України в постанові від 25.05.2017р. у справі №910/31573/15, та висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 15.02.2018р. у справі № 910/973/16, від 16.04.2018 у справі №910/1541/16, від 12.06.2018 у справі №910/20226/16.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірних висновків про те, що позивачем не доведено наявності у відповідача обов'язку сплатити йому спірні суми вартостей спожитих відповідачем послуг протягом спірного періоду, тому позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу не підлягають до задоволення. Інші позовні вимоги є похідними від вимог про стягнення основного боргу і також не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 у справі №910/17959/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 у справі № 910/17959/17 - без змін.

2. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/17959/17.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.08.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.В. Кропивна

Б.О. Ткаченко