ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 905/3773/14-908/5138/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаращенко Т.М.,

за участю представників: Міністерства юстиції України - Михайлова С.І., ТОВ " Український лізинговий фонд" - Некляєва Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2018

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 905/3773/14-908/5138/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

до Державного підприємства "Торезантрацит"

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ТОВ "Український лізинговий фонд" в порядку ст. 1212 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) звернулось до Господарського суду Запорізької області зі скаргою на бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 905/3773/14-908/5138/14, у якій просило суд визнати незаконною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо неподання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, що необхідні для перерахування ТОВ "Український лізинговий фонд" коштів відповідно до наказу № 905/3773/14-908/5138/14 від 03.02.2015, а також зобов'язати начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування ТОВ "Український лізинговий фонд" коштів відповідно до наказу № 905/3773/14-908/5138/14 від 03.02.2015.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.01.2018 (суддя Носівець В.В.) у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2018 (колегія суддів у складі: Склярук О.І. - головуючого, Будко Н.В., Гези Т.Д.) ухвалу місцевого господарського суду скасовано. Визнано незаконною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо неподання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, що необхідні для перерахування ТОВ "Український лізинговий фонд" коштів відповідно до наказу Господарського суду Запорізької області № 905/3773/14-908/5138/14 від 03.02.2015. Зобов'язано начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування ТОВ "Український лізинговий фонд" коштів відповідно до наказу Господарського суду Запорізької області № 905/3773/14-908/5138/14 від 03.02.2015.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційними скаргами від 28.03.2018 № 905/3773/14-908/5138/14 та від 30.03.2018 № 905/3773/14-908/5138/14, в яких просить її скасувати, а ухвалу місцевого господарського суду залишити в силі.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційних скарг посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про задоволення скарги. Так скаржник посилається на те, що ч. 2 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" повинна застосовуватись у взаємозв'язку зі встановленням державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п.п. 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з чим сплив шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не є окремою та самостійною підставою для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Крім цього посилається на те, що на боржника розповсюджуються положення Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", відповідно до ч. 1 ст. 1 якого тимчасово, до 1 січня 2019 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи те, що вказані касаційні скарги подані на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2018 у справі № 905/3773/14-908/5138/14, колегія суддів дійшла висновку про об'єднання їх в одне касаційне провадження, про що, зокрема, зазначено в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2018. При цьому Судом встановлено, що касаційні скарги містять однакове обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а також аналогічні одна одній вимоги у прохальних частинах.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2018 відкрито провадження за касаційними скаргами, призначено їх до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.07.2018 та надано строк на подання відзивів на касаційні скарги до 11.07.2018.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач просить останню залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на те, що апеляційний господарський суд встановив всі необхідні обставини для правильного вирішення спору, та на підставі повного і всебічного дослідження доказів, з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, дійшов правомірного висновку про задоволення скарги. Так позивач, зокрема, зазначає, що аналіз змісту норми, закріпленої у ч. 2 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", у системному зв'язку зі змістом норми, закріпленої у ч. 3 цієї статті, дозволяє дійти висновку про те, що встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п.п. 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" та сплив шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Крім цього, вказує на те, що через законодавчі обмеження не має можливості домогтися виконання рішень у розумний строк (протягом шести місяців) у порядку, який встановлений Законом України "Про виконавче провадження", і таке виконання можливе лише на підставі Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг та відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційних скарг, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.01.2015 у справі № 905/3773/14-908/5138/14 позовні вимоги ТОВ "Український лізинговий фонд" до ДП "Торезантрацит" задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача: заборгованість зі сплати лізингових платежів згідно з договором фінансового лізингу у розмірі 47 164 368, 84 грн., пеню в розмірі 3 843 539, 38 грн., штраф в розмірі 4 720 405, 63 грн., 3% річних у розмірі 545 335, 94 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 520 190, 75 грн. та судовий збір в розмірі 73 080 грн.

На виконання зазначеного рішення судом видано відповідний наказ від 03.02.2015.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 04.03.2015 відкрито виконавче провадження ВП № 46732499 з примусового виконання наказу № 905/3773/14-908/5138/14 від 03.02.2015.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", постановою від 08.02.2017 про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 46732499 було зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу № 905/3773/14-908/5138/14 від 03.02.2015 у зв'язку з тим, що ухвалою Господарського суду Донецької області від 07.11.2016 порушено провадження у справі № 905/3003/16 про банкрутство ДП "Торезантрацит".

Господарським судом Донецької області 12.06.2017 провадження у справі № 905/3003/16 про банкрутство ДП "Торезантрацит" припинено, у зв'язку з чим постановою від 17.10.2017 виконавче провадження № 46732499 поновлено.

Посилаючись на те, що з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" начальник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був зобов'язаний протягом 10 днів після спливу 6-місячного строку від дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП№46732499 подати до Казначейства документи та відомості, необхідні для перерахування заявнику коштів, відповідно до наказу Господарського суду Запорізької області від 03.02.2015 у справі № 905/3773/14-908/5138/14, втім зазначених дій не вчинив, позивач звернувся до суду з даною скаргою. Крім цього вказував на те, що тривале невиконання судового рішення про стягнення коштів з відповідача прямо суперечить Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та правовим позиціям Конституційного Суду України та ЄСПЛ.

Відмовляючи у задоволенні скарги місцевий господарський суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", що виключає обов'язок керівника відповідного органу державної виконавчої служби вчинити дії згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". При цьому посилання позивача, що невиконання судового рішення понад шість місяців з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є самостійною підставою для звернення до Казначейства з відповідними документами, незалежно від встановлення державним виконавцем підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, судом відхилені як неправомірні, та зазначено, що погашення заборгованості боржника за рахунок бюджетної програми за наявності майна та відкритих рахунків боржника не відповідає приписам Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Скасовуючи ухвалу місцевого господарського суду та задовольняючи скаргу позивача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що аналіз змісту норми, закріпленої у ч. 2 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", у системному зв'язку зі змістом норми, закріпленої у ч. 3 цієї статті, дозволяє дійти висновку про те, що встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п.п. 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" та сплив шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Крім цього факт місцезнаходження ДП "Торезантрацит", та відповідно його майна, на тимчасово неконтрольованій території унеможливлює доступ до нього державним виконавцем та його опису. Наведене свідчить, що стягувач не має можливість домогтися виконання рішень у розумний строк (протягом шести місяців) у порядку, який встановлений Законом України "Про виконавче провадження", і у цьому випадку таке виконання можливе лише на підставі Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Проте колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає висновки суду апеляційної інстанції передчасними, з огляду на таке.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 ГПК України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2015 у справі № 905/3773/14-908/5138/14) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції").

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26.04.2005, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19.02.2009).

У пілотному рішенні Європейський суд з прав людини встановив, що було порушено п. 1 статті 6 Конвенції та статтю 1 Протоколу № 1 через невиконання або несвоєчасне виконання остаточних судових рішень. Суд зазначив, що затримки були спричинені комбінацією чинників, включаючи відсутність бюджетних коштів, бездіяльністю державної виконавчої служби та недоліками національного законодавства, внаслідок чого пан Іванов та інші заявники у подібній ситуації не змогли добитись примусового виконання судових рішень (див. рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", від 15.10.2009, N 40450/04, п. 83-84). Всі ці чинники належали до компетенції української влади, і, отже, Україна несе повну відповідальність за таке невиконання (там же, п. 85). Суд також постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв'язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (п. 4 резолютивної частини рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України").

Отже, тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов'язком держави.

Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення параграфу 1 статті 6 і 13 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1.

Разом з тим, згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення зазначеної статті необхідно, з-поміж іншого, розуміти так, що органи державної влади, якими є і національні суди, здійснюючи передбачену законодавством діяльність, повинні не тільки не допускати порушення Конституції та законів України, а й здійснювати таку діяльність у визначених законодавством межах та у передбачений ним спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (№ 1404-XVIII від 02.06.2016) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Верховний Суд зазначає, що законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.

Таким чином, під час розгляду скарг на дії/бездіяльність державного виконавця, судам необхідно, серед іншого, перевіряти законність вчинення/невчинення останнім відповідних дій, тобто досліджувати діяльність державного виконавця на предмет її відповідності положенням законодавства.

В свою чергу, рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Судами обох інстанцій встановлено, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", постановою від 08.02.2017 про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 46732499 було зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу № 905/3773/14-908/5138/14 від 03.02.2015 у зв'язку з тим, що ухвалою Господарського суду Донецької області від 07.11.2016 порушено провадження у справі № 905/3003/16 про банкрутство ДП "Торезантрацит".

Господарським судом Донецької області 12.06.2017 провадження у справі № 905/3003/16 про банкрутство ДП "Торезантрацит" припинено, у зв'язку з чим постановою від 17.10.2017 виконавче провадження № 46732499 поновлено.

В свою чергу, 24.05.2017 набрав чинності Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", відповідно до ч. 1 ст. 1 якого тимчасово, до 1 січня 2019 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Як свідчать матеріали справи, під час розгляду скарги в суді першої інстанції, а також під час апеляційного провадження Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України посилався на зазначені положення Закону та зазначав, що вони розповсюджуються на боржника, у зв'язку з чим державний виконавець не має права вживати заходів примусового виконання рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати.

Разом з тим, приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції взагалі не надав жодної оцінки вказаним доводам Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, всупереч положенням п.п. в) п. 3 ч. 1 ст. 282 ГПК України, відповідно до якої постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

В свою чергу, дослідження зазначених обставин є необхідним для правильного вирішення спору, позаяк без встановлення того, чи розповсюджується на боржника дія Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" та чи підлягають зупиненню відповідне виконавче провадження і заходи примусового виконання рішення щодо боржника, неможливо в повній мірі дослідити діяльність державного виконавця на предмет її відповідності положенням законодавства, та, як результат, дійти правильного висновку щодо наявності/відсутності факту бездіяльності державного виконавця та обов'язку останнього вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 281 ГПК України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі.

Частинами 1, 2 та ст. 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Викладення у судовому рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Крім того, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважує, що хоча Європейським судом з прав людини і констатовано, що тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення параграфу 1 ст. 6 і 13 Конвенції та ст. 1 Протоколу № 1, проте останнє виключає можливість порушення національного законодавства шляхом ігнорування його норм.

Враховуючи викладене, оскільки судом апеляційної інстанції розглянуто справу з порушенням норм процесуального права, без повноти з'ясування фактичних обставин справи в їх сукупності з урахуванням доводів та заперечень сторін спору, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верхвоного Суду, беручи до уваги передбачені ст.300 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а також зважаючи на положення ч. 4 ст. 310 ГПК України дійшла висновку, що постанова апеляційного господарського суду у даній справі підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, надати належну оцінку зібраним по справі доказам і в залежності від встановлених обставин вирішити спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оскільки постанова апеляційного господарського суду у справі № 905/3773/14-908/5138/14 підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат, відповідно до ст. 129 ГПК України, не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2018 у справі № 905/3773/14-908/5138/14 скасувати.

Справу № 905/3773/14-908/5138/14 направити на новий апеляційний розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя - Ткаченко Н.Г.

Судді- Білоус В.В.

Жуков С.В.