КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2018 р. Справа№ 910/1281/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Руденко М.А.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 року

у справі № 910/1281/18 (суддя Курдельчук І. Д.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз"

про стягнення 9 119,04 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулось до Господарського суду міста Києва позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" про стягнення 9 119,04, грн. заборгованості за договором від 19.03.2013 № ЮЛ/ЗЕМ-26 про встановлення земельного сервітуту.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 року у справі № 910/1281/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, також стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 643,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки на підставі договору № Д-ЮЛ/ЗЕМ-26 від 19.03.2013 р. між сторонами виникли триваючі правовідносини, а діюче на час розгляду справи законодавством не вимагає державної реєстрації договору сервітуту, висновок суду про те, що підписаний 19.03.2013 р. договір про встановлення земельного сервітуту не набув чинності не відповідає діючому законодавству України. Крім того, апелянт зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до висновку, що недобросовісне виконання сторонами своїх прав та обов'язків призвело до безоплатності земельного сервітуту, а тому роблячи такий висновок, суд визначає наявність самого права земельного сервітуту за договором.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 року у справі № 910/1281/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М. А., Кропивна Л. В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" відкрито та роз'яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

25.06.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, вказав, що договір земельного сервітуту набуває чинності не одразу після підписання, а лише після проведення державної реєстрації відповідного права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також відповідач вказав, що з 10.05.2017 р. він не користується земельним сервітутом, а тому у нього відсутній обов'язок щодо здійснення оплати за договором. Також вказав на пропуск позивачем строку позовної давності.

З метою отримання пояснень сторін щодо обставин справи, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 р. розгляд справи № 910/1281/18 було призначено на 24.07.2018 р. з викликом сторін у судове засідання.

У судовому засіданні 24.07.2018 р. було оголошено перерву до 26.07.2018 р.

Представники сторін у судове засідання 26.07.2018 року не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи представники сторін були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.03.2013 р. ПАТ "Укргазвидобування" (сторона-1) і ТОВ "Карпатигаз" (сторона-2) укладено договір, за умовами якого сторони домовилися про встановлення стороною-1 на користь сторони-2 земельного сервітуту - права обмеженого користування такими земельними ділянками сторони-1 загальною площею 0,9807 га, в тому числі: земельною ділянкою №1 - 0,9597 га згідно з кадастровим планом зони дії земельного сервітуту (Додаток №1 до Договору, який є його невід'ємною частиною); земельною ділянкою №2 - 0,0110 га відповідно до кадастрового плану зони дії земельного сервітуту (Додаток №2 до Договору, який є його невід'ємною частиною); земельною ділянкою №3 - 0,0100 га згідно з кадастровим планом зони дії земельного сервітуту (Додаток №3 до Договору, який є його невід'ємною частиною) (пункт 1.1 Договору);

Відповідно до п. 1.2. договору земельний сервітут, встановлений Договором, включає в себе право сторони-2 на облаштування другої черги Юліївського нафтогазоконденсатного родовища; дотискуюча компресорна установка, на земельних ділянках, зазначених у пункті 1.1 Договору на території ГПУ "Шебелинкагазвидобування" в межах земель Старомерчицької селищної ради Валківського району Харківської області.

Згідно з п. 1.3. договору земельні ділянки №1,2,3, вказані в пункті 1.1 Договору, щодо яких встановлюється земельний сервітут за Договором, знаходяться на території земельної ділянки загальною площею 17,8240 га, яка надана стороні-1 на праві постійного користування відповідно до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 10.03.2004 серія І-ХР №002304 (копія якого є Додатком №4 до Договору та є його невід'ємною частиною) та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 17.09.2007 серія ЯЯ №316648 (копія якого є Додатком №5 до Договору та є його невід'ємною частиною) (пункт 1.3 Договору);

Відповідно до п. 1.4. договору строк встановлення земельного сервітуту за Договором рахується з моменту початку дії Договору та діє до 31.12.2030 р.

Згідно з п. 2.1. договору розмір плати за користування земельним сервітутом встановлюється протоколом погодження розміру плати за користування земельним сервітутом, зразок якого наведений в Додатку №6 до Договору, який є його невід'ємною частиною, та підписується сторонами щорічно не пізніше 31 березня поточного року, з розрахунку за кожен поточний рік.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що сторона-2 сплачує, визначену згідно з пунктом 2.1 Договору, суму плати щорічно на поточний рахунок сторони-1 у безготівковій формі протягом 30 календарних днів з моменту підписання відповідного протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом.

Відповідно до п. 2.4. договору у разі внесення змін до ставки земельного податку або понесення стороною-1 нових витрат, сторони коригують розмір плати та вносять відповідні зміни до протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом, а сторона-2 сплачує відповідну різницю сум грошових коштів у порядку, визначеному пунктом 2.2 Договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін, якщо інше не передбачено чинним законодавством України, і діє до 31.12.2030 (пункт 5.1 Договору).

Земельні ділянки належать на праві постійного користування земельною ділянкою позивачу, що підтверджено Державним актом на праві постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ№316648 виданим 17.09.2007, Державним актом на праві постійного користування земельною ділянкою Серія І-ХР№002304 виданим 10.03.2004 р.

Згідно з актом про передачу та прийом земельної ділянки в натурі до договору № Д-ЮЛ/ЗЕМ-26 від 19.03.2013 р., позивачем було передано відповідачу земельну ділянку №№ 1, 2, 3, які вказані в п. 1.1 договору, що знаходяться на території ГПУ "Шебелинкагазвидобування" в межах земель Старомерчицької селищної ради Валківського району Харківської області, для облаштування Юліївського нафто азоконденсатного родовища, дотискуюча компресорна установка.

Сторонами підписано Додаток до договору - Протокол погодження розміру плати за користування земельними сервітутами за 2013 в розмірі 1542,24 грн.

Додатки до Договору - Протоколи погодження розміру плати за користування земельними сервітутами за 2014-2017 роки були надіслані на підписання відповідачу разом з супровідним листом № 8-01-7835-3 від 08.08.2017 р. Однак, такі протоколи з боку відповідача підписані не були.

На підтвердження здійснення податкових платежів позивачем подано довідку про відсутність заборгованості з податків від 29.11.2017 р.

28.09.2017 р. позивач листом № 8-01-8829-3 звертався до відповідача з проханням розглянути протоколи погодження розміру плати за користування земельними сервітутами та підписати їх. Відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.

17.10.2017 р. та 28.10.2017 р. позивач звертався до відповідача з вимогами № 2-07-10176-3 від 17.10.2017 р. та № 2-07-13180-3 від 27.12.2017 р., в яких просив підписати протоколи погодження розміру плати за користування земельними сервітутами та сплатити заборгованість у сумі 9 119,04 грн.

Однак, вказані вимоги також були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Заявлені позивачем вимоги стосуються невиконання відповідачем обов'язку з оплати за користування земельними ділянками за період 2013-2017 років, у т.ч. за 2013 рік - 1 542,24 грн., 2014 рік - 1 276,36 грн., 2015 рік - 1 594,25 грн., 2016 рік - 2 284,55 грн., 2017 рік - 2 421,64 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов до висновку про те, що підписаний 19.03.2013 р. договір №Д-ЮЛ/ЗЕМ-26 про встановлення земельного сервітуту не набув чинності, оскільки не було здійснено державної реєстрації сервітуту у реєстраційній службі, що свідчить про те, що позивач не набув права вимоги та одержання плати за цим договором, й відповідно, відсутні підстави вважати порушеними його права.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до частини 2 ст. 100 Земельного кодексу України та ч.2 ст. 402 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 19.03.2013 р.) встановлено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та володільцем (власником) земельної ділянки.

Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Державна реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється відповідно до порядку встановленого Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державній реєстрації прав підлягає, зокрема,право користування (сервітут).

Таким чином, станом на момент укладення спірного договору право користування земельним сервітутом повинно було бути зареєстроване у відповідному порядку.

В той же час, колегія суддів відзначає, що статтею 398 Цивільного кодексу України визначено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до пункту 1 статті 98, пункту 2 статті 100, пункту 3 статті 101 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельного ділянкою (ділянками), власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом; земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору і встановлення платного або безплатного земельного сервітуту залежить від власника або землекористувача земельної ділянки, щодо якої його встановлюють.

Згідно зі статтею 287 Податкового кодексу України (далі - ПК) власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. За визначенням пп. 14.1.73 ПК землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Таким чином, за право користування земельною ділянкою повинна вносить сплата відповідно до законодавства України та у відповідності з укладеним договором.

Спірним договором земельного сервітуту було встановлено саме платний земельний сервітут.

Отже сторони спірного договору, діючи добросовісно та виходячи з того, що користування землею в Україні є платним, виходячи з принципу свободи договору, передбаченого статтями 6 та 627 Цивільного договору, уклали договір земельного сервітуту № Д-ЮЛ/ЗЕМ-26 від 19.03.2013 р., який передбачав оплату за користування земельним сервітутом - права обмеженого користування земельними ділянками.

Хоча сторонами не було зареєстровано право земельного сервітуту у визначеному законодавством порядку, однак колегією суддів враховано, що між сторонами було складено акт про передачу та прийом земельної ділянки в натурі до договору № Д-ЮЛ/ЗЕМ-26 від 19.03.2013 р., відповідно до якого позивачем було передано відповідачу в користування сервітут на визначені земельні ділянки. При цьому, пунктом 3.6 договору передбачено, що земельні ділянки, щодо яких встановлений земельний сервітут повертаються відповідачем позивачу шляхом підписання сторонами акту приймання - передачі земельних ділянок. Доказів складання акту щодо повернення земельних ділянок суду апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача про припинення зобов'язання за спірним договором у зв'язку укладенням між ним та позивачем договору оренди № УГВ5276/33/2-17 від 10.05.2017 р., оскільки факт передачі відповідачем розташованого на цих земельних ділянках майна в оренду позивачу в силу вищезгаданих вимог закону не дає підстав для припинення сервітуту.

Таким чином, оскільки доказів невикористання відповідачем земельного сервітуту у спірний період (2013 - 2017 роки) матеріали справи не містять, відповідачем не надано доказів припинення сервітуту відповідно до вимог ст. 406 ЦК України, а тому колегія суддів дійшла до висновку, що спірний договір є чинним, укладеним, вчиненим, у зв'язку з чим підлягає виконанню сторонами.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного Кодексу України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином, у встановлений для його виконання строк та одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно з п. 2.1. договору розмір плати за користування земельним сервітутом встановлюється протоколом погодження розміру плати за користування земельним сервітутом, зразок якого наведений в Додатку №6 до Договору, який є його невід'ємною частиною, та підписується сторонами щорічно не пізніше 31 березня поточного року, з розрахунку за кожен поточний рік.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що сторона-2 сплачує, визначену згідно з пунктом 2.1 Договору, суму плати щорічно на поточний рахунок сторони-1 у безготівковій формі протягом 30 календарних днів з моменту підписання відповідного протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом.

Колегія суддів зазначає, що передбачена договором умова про щорічне погодження сторонами розміру такої плати, не спростовує встановленого обов'язку землекористувача щорічно вносити плату, у розмірі, не нижчому від встановленого законом земельного податку, а про прив'язку розміру плати за договором до ставки земельного податку свідчать також умови п. 2.4 спірного договору. Визначені сторонами критерії формування розміру плати за сервітут пов'язані з об'єктивними обставинами, не залежними від їх суб'єктивного ставлення.

Таким чином, ціна спірного договору може бути визначена виходячи з його умов, а заперечення відповідача щодо неможливості перевірити обґрунтованість нарахованих позивачем до сплати сум є безпідставними, оскільки суперечать вимогам ст. 632 Цивільного кодексу України.

Заявлені позивачем вимоги стосуються невиконання відповідачем обов'язку з оплати за користування земельними ділянками за період 2013-2017 років, у т.ч. за 2013 рік - 1 542,24 грн., 2014 рік - 1 276,36 грн., 2015 рік - 1 594,25 грн., 2016 рік - 2 284,55 грн., 2017 рік - 2 421,64 грн.

З урахуванням умов п.п. 2.1, 2.2 договору щодо строків узгодження розміру плати та її внесення, оплата за користування сервітутом повинна вноситися не пізніше 30 квітня року, протягом якого використовується земельна ділянка.

Згідно з ч 3 ст. 101 Земельного кодексу України власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом.

Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 403 Цивільного кодексу України, згідно з якими особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

З поданих позивачем у матеріали справи відомостей про наявні земельні ділянки (додаток № 1 до податкової декларації з плати за землю), квитанцій №№ 1, 2 від 20 лютого 2014 р., №№ 1, 2 від 20 лютого 2015 р., №№ 1, 2 від 22 лютого 2016 р., довідки Державної фіскальної служби про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів № 62017/10/28-10-17-02-23 від 29 листопада 2017 р., слідує, що позивачем фактично були понесені витрати по сплаті земельного податку за земельні ділянки, щодо яких встановлений сервітут.

Доказів належної оплати за договором відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати земельного сервітуту за користування земельними ділянками за період 2013-2017 років у сумі 9 119,04 грн. є обґрунтованими.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, в якій відповідач вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими про стягнення заборгованості зі сплати за користування земельним сервітутом у 2013 та 2014 роках.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, суд враховує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Пунктами 2.1. та 2.2. договору чітко визначено строк виконання зобов'язання щодо плати за користування земельним сервітутом, а саме оплата відповідачем за договором мала бути здійсненна до 30 квітня поточного року, а отже при відсутності платежу в зазначений строку з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 02.02.2018 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому надійшла позовна заява, а відтак до вимог про стягнення з відповідача боргу з оплати за користування земельним сервітутом у 2013 та 2014 роках у сумі 2 818,60 грн. сплив трирічний строк позовної давності. Доказів поважності причин пропуску вказаного строку позивачем не надано ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи.

Доводи відповідача про те, що про порушення свого права він дізнався у 2017 року, оскільки відповідач не надав відповіді на листи позивача, у зв'язку з чим строк на отримання плати за користування сервітутом слід обраховувати у відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки умовами укладеного між сторонами договору чітко визначено порядок, умови нарахування та строк сплати коштів за користування земельним сервітутом. Таким чином, підстави для застосування приписів ст. 530 Цивільного кодексу України, яка регулює визначення строку оплати саме внаслідок відсутності такого у договорі, - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за вимогами позивача про стягнення з відповідача 2 818,60 грн. боргу за договором (плата за користування сервітутом у 2013 та 2014 роках) сплив трирічний строк позовної давності, у зв'язку з чим у позові в цій частині слід відмовити на підставі п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 403, 622 Цивільного кодексу України підлягає стягненню 6 300,44 грн. боргу за договором № Д-ЮЛ/ЗЕМ-26 від 19.03.2013 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 року у справі № 910/1281/18 підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 року у справі № 910/1281/18 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 року у справі № 910/1281/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" (04053, м.Київ, вул. Кудрявська, будинок 13-19; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (04053, м.Київ, вул. Кудрявська, будинок 26/28; ) заборгованість у розмірі 6 300,44 грн. та судовий збір у розмірі 1 215,78 грн.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" (04053, м.Київ, вул. Кудрявська, будинок 13-19; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (04053, м.Київ, вул. Кудрявська, будинок 26/28; ) 1 823,67 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/1281/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 30.07.2018 року

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Руденко