ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2018 м. Дніпро Справа № 912/661/18

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. доповідач;

суддів: Білецької Л.М., Коваль Л.А.

розглянувши в приміщенні Дніпропетровського апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.05.2018 у справі № 912/661/18 (суддя Вавренюк Л.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, м. Олександрія Кіровоградської області

про стягнення 50234,40 грн., -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в загальній сумі 50234,40 грн., у тому числі: пені у сумі 16831,90 грн., трьох процентів річних у сумі 3805,80 грн., інфляційних втрат у сумі 29596,70 грн., з покладанням на відповідача витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині своєчасного проведення розрахунків за природний газ, поставленого за договором купівлі-продажу природного газу від 20.02.2014 № 1546/14-БО(Т)-18.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 05.05.2018 по справі № 912/661/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд з посиланням на ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» дійшов до висновку, що вказана норма Закону є нормою прямої дії, а тому не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Виконання даної норми Закону не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Оскільки заборгованість за поставлений природний газ погашена відповідачем в повному обсязі (26.12.2014) до набрання чинності Законом (30.11.2016), нарахування позивачем до стягнення з відповідача пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат в силу вимог ч. 3 ст. 7 означеного Закону є неправомірним.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду ПАТ «НАК «Нафтогаз України» оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ «НАК «Нафтогаз України» посилається на допущені порушення судом норм матеріального права, Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також не повне дослідження всіх істотних обставин справи, що на його думку є підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне:

- судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі Закон), оскільки списання заборгованості згідно ч. 3 ст. 7 Закону є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст. 1 Закону;

- дія Закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст. 2 Закону;

- учасниками процедури врегулювання заборгованості (у тому числі процедури списання) є підприємства та організації, включені до реєстру (ст. 1 Закону);

- для участі у процедурі списання підприємства та організації мають бути включені до реєстру (ст. 3 Закону);

З урахуванням вищезазначеного, Законом передбачено певний порядок та чітке коло осіб (статті 1-3 Закону), що мають право на списання заборгованості. Між тим, матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а тому, скаржник переконаний, що списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позову незаконною.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач посилається на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16, в якій викладено позицію про те, що для здійснення процедури врегулювання заборгованості необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та вирішено здійснити перегляд рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.05.2018 у справі № 912/661/18 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно положень ч. 10 ст. 270, ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи, яка підпадає під визначення малозначної здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

На час ухвалення цієї постанови клопотання будь-якої із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду не надходили.

Відповідач, протягом визначеного судом строку, не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 269 ГПК України, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає необхідним залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу позивача без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 20.02.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України», продавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1546/14-БО(Т)-18 (далі - Договір, а. с. 11-16).

Згідно п. 1.1. розділу 1 Договору продавець зобов`язується передати у власність покупця у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов`язується прийняти та оплатити природний газ на умовах Договору.

Пунктом 1.2. розділу 1 Договору передбачено використання покупцем газу, що продається за Договором, виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами і організаціями.

Пунктом 2.1. розділу 2 Договору сторони погодили термін передачі газу з 01.01.2014 по 31.12.2014 обсягом до 298,840 тис. куб.м.

Відповідно до п. 3.3. розділу 3 Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4. розділу 3 Договору передбачено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

В розділі 5 Договору сторони погодили ціну природного газу в сум 3340,75 грн. за 1000 куб. м., при цьому загальна вартість Договору на дату його укладення становить 998349,73 грн. та може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до п. 6.1. розділу 6 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. розділу 7 Договору сторони погодили, зокрема, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Положеннями п. 9.3 розділу 9 Договору передбачено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав з цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

У відповідності до розділу 11 Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 167401,74 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2014 (а. с. 17).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, оплату в спірному періоді (за зобов`язаннями лютого 2014 року) відповідач здійснив несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений Договором, чим порушив його умови, зокрема вимоги п. 6.1. розділу 6 Договору, здійснивши остаточний розрахунок з позивачем за Договором 26.12.2014, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості (а. с. 10) та випискою по банківським операціям відповідача (а. с. 19).

Так, згідно розрахунку позивача за зобов`язаннями лютого 2014 року відповідачем здійснено фактичну оплату за поставлений природний газ 03.12.2014 в розмірі 68388,49 грн., та 26.12.2014 в розмірі 99013,25 грн.

За неналежне виконання відповідачем умов Договору позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у сумі 16831,90 грн., 3% річних у сумі 3805,80 грн., а також інфляційних втрат у сумі 29596,70 грн., що і є предметом спору у даній справі.

Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII (далі - Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 1 Закону визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу, пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 2 дія Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до п. 14 Порядку, у реєстрі відображаються дані про підприємства. Зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню, згідно з Законом; обсяг не відшкодованої, станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01 липня 2016 року.

Водночас, ч. 3 ст. 7 Закону окремо врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, а також передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Відповідно, виконання цієї норми також не потребує включення підприємства до реєстру, оскільки за змістом Закону до реєстру включаються та процедурі врегулювання заборгованості підлягають не погашені суми боргу перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постановах: від 23.01.2018 у справі 914/3131/15, від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 14.02.2018 № 908/3211/16.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач погасив заборгованість перед позивачем за природний газ 26.12.2014 (останній платіж), тобто до набрання чинності відповідним Законом (30.11.2016). Таким чином, нараховані неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти, згідно ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, підлягають списанню з дня набрання чинності вказаним Законом.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про наявність у відповідача непогашеної заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу, що виключає можливість нарахування неустойки (штрафу, пені), інфляційних втрат та процентів річних.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції винесено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а скаржником не наведено доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції викладені в рішенні.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16, в які нібито висловлено позицію про те, що для здійснення процедури врегулювання заборгованості необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства, колегія суддів відхиляє, оскільки в означеній постанові відсутній висновок щодо необхідності включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а викладено лише фактичні обставини щодо такого включення відповідача у вказаній справі.

Водночас, як зазначалося вище, ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії, застосування якої не потребує включення підприємства до вказаного реєстру.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 276, 282, 284 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.05.2018 у справі № 912/661/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Л.М. Білецька

Л.А. Коваль