РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.07.2018Справа № 910/5032/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Собин»

до відповідача державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ»

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, прокуратура Київської області

про стягнення 75 000,00 грн.

Представники:

від позивача Малеванчук І.В. (за дов.)

від відповідача Черняк А.А. (за дов.)

від третьої особи Гриб Н.П. (посв.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Собин» до державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» (далі - ДПАТ «НАК «УКРАГРОЛІЗИНГ») про стягнення 50 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач послався на таке.

24.10.2013 товариство з обмеженою відповідальністю «Собин» (зберігач) та державне публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» (поклажодавець) уклали договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551. Строк дії цього договору закінчився, проте відповідач не забрав зі складу позивача майно, яке передавалось на зберігання. За таких обставин, відповідно до приписів ст. 946 Цивільного кодексу України, відповідач зобов'язаний внести плату за весь фактичний час зберігання майна. Позивач заявив до стягнення 50 000,00 грн. боргу, який складається з 25 000,00 грн. за надані послуги у лютому 2018 року та 25 000,00 грн. - у березні 2018 року.

Суд своєю ухвалою від 27.04.2018 відкрив провадження у справі та постановив розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог до 75 000 грн. (25 000,00 грн. за надані послуги у лютому 2018 року, 25 000,00 грн. - у березні 2018 року, 25 000,00 грн. - у квітні 2018 року.

Державне публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» подало клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Суд своєю ухвалою від 24.05.2018 залишив без задоволення заяву державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи № 910/5032/18 постановив здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Державне публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» (далі - Компанія) позовні вимоги відхилило у повному обсязі з огляду на таке.

Компанією та товариством з обмеженою відповідальністю «Фаворит-2004» (далі - ТОВ «Фаворит-2004») 12.11.2012 укладено договір відповідального зберігання №10-12-87/508, відповідно до умов якого Компанією передано ТОВ «Фаворит-2004» на зберігання сільськогосподарське обладнання, що підтверджується актами приймання-передачі від 28.11.2012 №1, від 18.11.2012 №2, від 30.11.2012 №3, від 30.11.2012 №4 та від 12.12.2012 №5; порушуючи умови договору відповідального зберігання від 12.11.2012 №10-12-87/508 ТОВ «Фаворит-2004» не повернуло в добровільному порядку майно, що перебувало на зберіганні, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2013 у справі №910/16658/13, яким зобов'язано ТОВ «Фаворит-2004» повернути Компанії майно, загальна вартість якого складає 114 081 716,37 грн.. Товариство, у якого ТОВ «Фаворит-2004» орендувало складське приміщення, листом від 30.07.2013 №251 повідомило, що на підставі ухвали Подільського районного суду м. Києва від 26.07.2013 старшим слідчим слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчуком І.М. 29.07.2013 проведено огляд складського приміщення та майна, що знаходиться на території Товариства за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, 38, і складено протокол огляду. 13.08.2013 старшим слідчим Зінчуком І.М. за участю директора Товариства Босого П.М. повторно проведено огляд місця події та складено відповідний протокол; постановою старшого слідчого слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчука І.М. від 14.08.2013, вилучені в ході проведення огляду складського приміщення речі відповідно до протоколу огляду від 13.08.2013, визнано речовими доказами; вказаною постановою визначено зазначені в ній речові докази передати на відповідальне зберігання Компанії; у зв'язку з викладеним Товариством і Компанією укладено Договір, відповідно до якого за актом приймання-передачі Компанія передає, а Товариство приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні №0000149.

Проте, за твердженням відповідача, вилучення і передача Компанії речових доказів, тобто майна, яке перебувало на зберіганні у ТОВ «Фаворит-2004», не відбулося; відсутній будь-який документ, який би свідчив про фактичну передачу на зберігання Компанії речових доказів; між Компанією та Товариством не було складено ні акта приймання-передачі майна, ні іншого документа, який би засвідчив, що Товариство отримало відповідне майно зберігання. Не передання речових доказів Компанії підтверджується листом прокуратури Київської області (далі - Прокуратура) від 14.12.2015 №14/2261, в якому вказано, що вирішення питання щодо повернення майна Компанії неможливе, що також було викладено і в листі Прокуратури від 04.03.2016 №05/2-307.

За таких обставин відповідач вважає, що Договір не набрав чинності, а отже є неукладеним. Позивач завищив площу зберігання, що призвело до збільшення ціни зберігання речових доказів. Компанія уклала договір під впливом тяжких для неї обставин, на невигідних умовах, що є підставою для визнання Договору недійсним. Фактичне володіння речовими доказами, які є предметом Договору, здійснює сторона обвинувачення, яка згідно із статтею 100 Кримінального процесуального кодексу України та Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104 (далі - Порядок), і повинна нести витрати пов'язані із зберіганням чи пересиланням речових доказів.

Відповідач вважає, що прокуратура Київської області повинна нести витрати, пов'язані зі зберіганням речових доказів.

Відповідач подав клопотання про залучення до участі у справі третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, прокуратури Київської області. Обґрунтовуючи це клопотання позивач послався на те, що предметом зберігання є речові докази у кримінальному провадженні № 0000149, витрати на зберігання яких повинні здійснюватись за рахунок Державного бюджету України. Оскільки процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснює прокуратура Київської області, відповідач вважає, що рішення у справі може вплинути на обов'язок прокуратури щодо відшкодування понесених відповідачем витрат.

11.06.2018 суд залучив до участі у справі третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, прокуратуру Київської області.

Також відповідач подав клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення дійсної площі, на якій розташовані речові докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Предметом розгляду у цій справі є стягнення плати за надані послуги, щомісячний розмір якої зафіксований в договорі за згодою сторін. Площа, на якій розташовані речові докази, не є обставиною, що підлягає встановленню у цій справі, у зв'язку з чим відсутні підстави для призначення експертизи.

Прокуратура Київської області пояснила, що не спонукала і не могла спонукати ДПАТ «НАК «УКРАГРОЛІЗИНГ» укладати договір відповідального зберігання з підприємством ТОВ «Фаворит-2004», яке має ознаки фіктивності, та в подальшому з невідомих причин укладати з ТОВ «Собин» договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

24.10.2013 товариство з обмеженою відповідальністю «Собин» (зберігач) та «УКРАГРОЛІЗИНГ» (поклажодавець) уклали договір відповідального зберігання №10-13-109з/551 (далі - Договір). Відповідно до п. 1.1 Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за актом приймання - передачі, який є невід'ємною частиною цього Договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні № 0000149 від 03.04.2013 (далі - майно) у кількості, визначеною у додатках до Договору «Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання».

Сторонами Договору у двохсторонньому порядку підписано Додаток №1 до договору №10-13- 109з/551 від 24 жовтня 2013 року «Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання». Даний перелік містить найменування та кількісний склад Майна, що зберігає Позивач відповідно до умов Договору.

В пункті 3.1 Договору сторони встановили, серед іншого, обов'язок поклажодавця забрати у зберігача майно до закінчення строку дії Договору (п.п. 3.1.2.), та обов'язок сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 15000,00 грн., за один місяць відповідно виставлених рахунків (п.п. 3.1.3.).

Згідно з пунктом 6.1. Договору, цей Договір набуває чинності з дати підписання акту приймання - передачі Майна, і діє до 31 грудня 2013 року.

В подальшому сторони продовжили строк дії Договору до 31.06.2015.

У додатковому договорі № 5/666 від 31.12.2014 до договору відповідального зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013, сторони домовились внести зміни до пункту 3.1.3 Договору та викласти його в такій редакції: «3.1.3. Поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 25 000,00 грн., за один місяць відповідно виставлених рахунків».

31.06.2015 Договір припинив свою дію.

Згідно з частиною третьою статті 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Станом на день розгляду справи в суді відповідач не забрав майно у позивача.

Предметом розгляду у цій справі є стягнення плати за надані послуги у лютому, березні та квітні 2018 року.

Під час судових розглядів про стягнення плати за попередні періоди суди встановили таке:

- 31.06.2015 Договір припинив свою дію, проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав, отже відповідно зобов'язаний сплачувати позивачу кошти за весь фактичний час його зберігання;

- посилання відповідача на неукладеність договору є необґрунтованим, оскільки в період з 06.11.2013 по 10.06.2015 відповідач підписав відповідні акти надання послуг та сплатив за надані послуги за ними;

- правові підстави для визнання недійсним договору відповідального зберігання від 24.10.2013. №10-13-109з/551 відсутні (рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015, залишене без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, у справі №910/25267/15 за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» до ДПАТ «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» про стягнення 175 000,00 грн. та за зустрічним позовом ДПАТ «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» до товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» про визнання недійсним договору відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551).

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії», існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене суд відхиляє доводи відповідача про неукладеність та недійсність Договору.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з умовами Договору, саме на відповідача покладено обов'язок з оплати наданих позивачем послуг зі зберігання вказаного майна, а тому посилання скаржника на те, що Прокуратура Київської області має нести витрати за цим Договором є необґрунтованими.

Відповідачем не сплачена вартість послуг зберігання майна в період з лютого 2018 по квітень 2018 року, що становить 75 000 грн.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи рішення, суд зобов'язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 202, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» до державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» задовольнити повністю.

Стягнути з державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «УКРАГРОЛІЗИНГ» (вул. Мечникова, 16 А, м. Київ, 01601, код 30401456) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» (вул. Героїв Дніпра, 38, м. Переяслав-Хмельницький, Київська область, 08400, код 36298149) 75 000,00 грн. боргу, 1 762,00 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 25.07.2018.

Суддя С. А. Ковтун