РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2018Справа № 910/3182/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, при секретарі судового засідання Хмельовському В.О., розглянувши у загальному позовному провадженні справу №910/3182/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ"

(79026, м.Львів, вул.Сахарова, 33, )

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

(01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "МАНТАС"

про зобов'язання виконати дії, -

преставники учасників справи:

від позивача: Васюк Ю.М. (ордер серія ЛВ №079178 від 12.02.2018)

від відповідача: Малярчук Т.В. (довіреність № 353 від 17.01.18)

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ", 20 березня 2018 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" надати Товариству з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ" оригінали кредитних договорів №4М 16008Д від 30.03.2016 року, №4М 14289И від 01.09.2014 року, №4М 14290И від 02.09.2014 року, укладених між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАНТАС" та інші документи, які засвідчують обов'язок боржника щодо повернення кредиту та документи, якими забезпечувалися вказані кредитні договори.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю "МАНТАС", на думку позивача, було неналежно виконано обов'язки перед банком - Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк", у зв'язку з чим Товариством з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ", відповідно до договору Поруки №4М 14289 И/П, було виконано в повному обсязі зобов'язання за вищезазначеними кредитними договорами, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до матеріалів позовної заяви. Як зазначає позивач, відповідно до п.8 Договору Поруки всі права Кредитора за кредитними договорами, що були укладені між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАНТАС", а також договором застави (іпотеки), що забезпечує виконання вищевказаними суб'єктами своїх зобов'язань, переходять до Поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ" у зв'язку з чим, позивач зазначає, що всі права, в тому числі документи, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором повинні перейти Товариству з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 вказану позовну заяву було залишено без руху на підставі ст.174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали шляхом:

- подання суду документів в оригіналах або в належним чином засвідчених копіях, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а саме копії кредитних договорів або інших документів (договори, на які посилається позивач в позовній заяві), що підтверджують розмір заборгованості.

12.04.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ" надійшла заява на виконання ухвали суду, в якій позивач зазначає, що зазначені вище договори знаходяться у Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "МАНТАС", тому не можуть бути додані позивачем до позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 провадження у справі №910/3182/18 відкрито. Ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.05.2018, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "МАНТАС".

03.05.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста києва від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме:

- розгорнутий розрахунок заборгованості по кредитних договорах №4М 16008Д від 30.03.2016, №4М 14289И від 01.09.2014, №4М 14290И від 02.09.2014 із відображенням нарахувань та здійснених оплат;

- оригінали кредитних договорів №4М 16008Д від 30.03.2016, №4М 14289И від 01.09.2014, №4М 14290И від 02.09.2014.

У підготовчому засіданні 16.05.2018 суд на місті протокольно ухвалив відкласти судове засідання на 13.06.2018.

04.06.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи та заява про уточнення позовних вимог.

У підготовче засідання 13.06.2018 з'явилися представники сторін. Представник позивача підтримав подані заяви про уточнення розміру позовних вимог та витребування доказів.

Розглянувши у підготовчому засіданні 13.06.2018 клопотання позивача про витребування доказів, суд дійшов до висновку про необхідність його прийняття та часткового задоволення.

Розглянувши у підготовчому засіданні 13.06.2018 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ" про уточнення позовних вимог, суд розцінює як заяву про зміну предмету позову, яку подано в межах підготовчого провадження, а отже до початку розгляду справи по суті, а відтак суд приймає зазначену заяву та подальший розгляд справи буде здійснюватися з урахуванням зміни предмету позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 11.07.18. Зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" надати для огляду суду оригінали кредитних договорів №4М 16008Д від 30.03.2016, №4М 14289И від 01.09.2014, №4М 14290И від 02.09.2014.

03.07.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення щодо вимоги Ухвали суду від 13.06.2018 про зобов'язання Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" надати для огляду суду оригінали кредитних договорів №4М 16008Д від 30.03.2016, №4М 14289И від 01.09.2014, №4М 14290И від 02.09.2014, відповідно до яких останній зазначає, що на даний час відсутня можливість надати суду у визначений ухвалою суду строк вказані вище оригінали кредитних договорів, оскільки у відповідача є складнощі у їх пошуку, а також складнощі з погодженням надання цих документів суду на різних рівнях керівництва Банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2018 повідомлено сторін про те, що у зв'язку з викликом судді Блажівської О.Є. для проходження співбесіди за результатами дослідження досьє у межах кваліфікаційного оцінювання, розгляд даної справи, призначений на 11.07.2018 не відбудеться, наступне засідання у справі призначено на 12.07.18.

У підготовче засідання 12.07.2018 з'явилися представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з'явився.

Клопотань, щодо відкладення підготовчого засідання не надходило.

У підготовчому судовому засіданні 12.07.2018 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2018 підготовче провадження оголошено закритим та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.08.2018.

У судове засідання, призначене на 01.08.2018, з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник третьої особи у судове засідання 01.08.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору, заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ" (позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (відповідач, кредитор) був укладений договір поруки №4М14289И/П (далі - договір поруки), предметом якого згідно п.1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "МАНТАС" (боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

За умовами п.2 вказаного договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У п.3 договору поруки визначено, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Згідно з п.п. 5, 6 договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п.5 договору.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за договором (п. 11 договору поруки).

Договір поруки було укладено сторонами із застуванням електронного цифрового підпису у відповідності до угоди від 10.03.2016, укладеної сторонами (п. 17 договору поруки).

Зобов'язанням, згідно ст.509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з п.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, яка розцінена судом як заява про зміну предмету позову просить суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" надати позивачу належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014, укладених між відповідачем та третьою особою.

Порука, як спосіб забезпечення зобов'язань врегульована нормами параграфу 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.2 ст.556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

За приписами ч.1 ст.556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

В силу положень ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України).

Як зазначає позивач, згідно із платіжними дорученням №№10,11,12 від 18.11.2016, перераховано відповідачу кошти у загальному розмірі 1 100 192 542,54 грн з призначенням платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014 відповідно, згідно договору поруки №4М14289И/П від 17.11.2016.

Таким чином, позивач стверджує про виконання всіх зобов'язань боржника за кредитними договорами №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014 у повному обсязі.

Як встановлено ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, позивач, звертаючись до суду з даним позовом має довести обставини, на які посилається у позові щодо виконання замість боржника зобов'язань з погашення всієї заборгованості по кредитним договорам №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В той же час, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження того, що станом на 18.11.2016 заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "МАНТАС" за кредитними договорами №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014 становила у загальному розмірі 1 100 192 542,54 грн.

За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014 та того, що позивачем було в повному обсязі погашено заборгованість боржника за вказаними договорами, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем виконання зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

При цьому, зі змісту приписів частин першої та другої статті 556 Цивільного кодексу України можна прийти до висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі №6-932цс15.

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається у позові та про необґрунтованість заявленого позивачем позову.

Зі змісту договору поруки вбачається, що у випадку невиконання боржником п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п. 5, п. 6 договору поруки).

Однак, в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано жодних вимог банку адресованих позивачу щодо погашення заборгованості за боржника по кредитним договорам №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014.

Проте, згідно з листом від 05.03.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою передати Товариству з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДИНГ" усі оригінали кредитних договорів, а саме №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014, а також документи, в т.ч. договори іпотеки, застави, поруки, якими забезпечувалися виконання кредитних зобов'язань за цими договорами.

Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем відповіді на вказану вимогу позивача від 05.03.2018.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас за змістом зазначеної статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право, а матеріалами справи не підтверджено порушення позивача з боку відповідача, то відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому, суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду від 10.04.2018 у справі №910/14513/17.

Разом з тим, з урахуванням того, що ч.3 ст.553 Цивільного кодексу України та ч.3 ст.556 Цивільного кодексу України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним, суд зазначає, що нормами чинного законодавства не передбачено передачу кредитором поручителю документів, які підтверджують обов'язок боржника.

Проте, як встановлено судом, пунктом 10 договору поруки передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Однак, у спірних правовідносинах слід визначати наявність чи відсутність підстав для зобов'язання кредитора передати поручителю відповідні документи, а саме чи виконав поручитель взяті на себе зобов'язання за договором і чи виник у цьому випадку такий обов'язок у кредитора. Тобто, встановивши наявність порушеного права суди повинні вжити всіх заходів, передбачених процесуальним законодавством, для належного судового захисту порушеного права.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №910/13651/17.

В порядку, передбаченому ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч. 4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин викладених у позові та порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог про зобов'язання Публічного акціонерного товариства «комерційний банк "Приватбанк" надати позивачу належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами №4М16008Д від 30.03.2016, №4М14289И від 01.09.2014 та №4М14290И від 02.09.2014, укладених між Публічним акціонерним товариством «комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНТАС», у зв'язку з чим у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі.

Аналогічна правова позицію неодноразово висловлювалась і Верховним судом, зокрема, у постановах від 04.04.2018 у справі №910/14024/17, від 11.04.2018 р. у справі №910/15439/17, від 04.04.2018 р. у справі №910/14034/17.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати, пов'язані із розглядом справи, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складання повного тексту рішення: 06.08.2018

Суддя О.Є. Блажівська