РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2018Справа №910/5102/18

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко О.В., розглянувши у відкритому засіданні матеріали справи №910/5102/18

За позовомКиївського міського центру зайнятості
доДержавної фіскальної служби України
простягнення 30 568,14 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Сокірко О.Є., довіреність № 19-12648 від 01.12.2017;

від відповідача: Кавунець В.В., довіреність № 99-99-10-17/8 від 01.03.2018.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський міський центр зайнятості (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач) про стягнення 30 568,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що громадянка ОСОБА_3, перебувала на обліку у Оболонському районному центрі зайнятості, що є структурним підрозділом позивача, як безробітна. В подальшому, за рішенням суду вона була поновлена на роботі у відповідача, в зв'язку з чим виплачена позивачем сума допомоги по безробіттю підлягає поверненню останнім.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2018 відкрито провадження у справі №910/5102/18 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

06.06.2018, через загальний відділ діловодства суду, від відповідача разом із відзивом на позовну заяву надійшло клопотання б/н від 01.06.2018 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позову з підстав того, що у відповідності до ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застрахована особа повинна повідомляти про наявність рішення суду про поновлення на роботі, і у випадку умисного невиконання своїх обов'язків сума виплаченого забезпечення стягується із застрахованої особи. Також, посилаючись на п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" відповідач вважає, що отримання ОСОБА_3 допомоги по безробіттю та заробітної плати за час вимушеного прогулу без урахування суми допомоги по безробіттю є переплатою коштів для Державної фіскальної служби України, а не Київського міського центру зайнятості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 постановлено розгляд справи №910/5102/18 здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Розгляд справи по суті призначено на 16.07.2018.

Втім, у зв'язку із призначенням співбесіди з суддею в межах кваліфікаційного оцінювання суддів, судове засідання було перенесено на 24.07.2018.

В судовому засіданні 24.07.2018 представник позивача в позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.07.2018 проти задоволення позову заперечив повністю, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 24.07.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2016, на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України громадянка ОСОБА_3 згідно наказу №2723-о була звільнена Державною фіскальною службою України з посади головного державного інспектора відділу митно-логістичної інфраструктури Департаменту розвитку митної справи ДФС України.

06.09.2016 вона звернулась із заявами до Оболонського районного центру зайнятості в місті Києві про надання статусу безробітного та призначення виплати по безробіттю, якими просила до вирішення питання її працевлаштування надати їй статус безробітного відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» і Порядку реєстрації, переєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198 та призначити виплату допомоги по безробіттю в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Наказами центру зайнятості № НТ160912 від 12.09.2016 та № НТ160913 від 13.09.2016 громадянці ОСОБА_3 надано статус безробітної з 06.09.2016 та призначено допомогу по безробіттю.

Втім, 13.04.2017 постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/13270/16 адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено, скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 2723-о від 25.07.2016 р. «Про звільнення ОСОБА_3.», поновлено ОСОБА_4 на службі на посаді головного державного інспектора відділу митно-логістичної інфраструктури Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України, стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 82 496 грн. 49 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 576 грн. 84 коп.

У зв'язку із цим, на підставі наказів Оболонського районного центру зайнятості в місті Києві Київського міського центру зайнятості № НТ170424 від 24.04.2017 та № 47 від 16.05.2017 було припинено виплату по безробіттю громадянці ОСОБА_3 та визнано виплачене їй матеріальне забезпечення за період з вересня 2016 по березень 2017 в сумі 30 568,14 грн. безпідставним та таким, що підлягає стягненню з роботодавця - Державної фіскальної служби України.

01.11.2017 позивач звернувся до Державної фіскальної служби України з претензією, в якій просив повернути кошти, які були виплачені громадянці ОСОБА_3 Втім, відповідачем кошти не були перераховані позивачу, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон) загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 ст. 1 Закону передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Виплата допомоги по безробіттю також припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду (п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону).

При цьому, ч. 1 ст. 34 Закону визначено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (ч. 4 ст. 35 Закону).

Отже, нормами чинного законодавства, зокрема, положеннями статей 34, 35 Закону визначено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов'язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Частинами 2 та 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (ч. 3 ст. 36 Закону).

Пред'явлення громадянкою ОСОБА_3 позову до суду про поновлення її на роботі не позбавляло останню права на отримання допомоги по безробіттю до її поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не звільняє відповідача від обов'язку компенсувати вартість фактично здійснених громадянці ОСОБА_3 соціальних виплат на підставі частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

За таких обставин, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2017 у справі № 826/13270/16, скасовано наказ відповідача про звільнення ОСОБА_3, який став підставою для втрати заробітної плати, а в подальшому ця подія стала підставою для призначення та виплати їй допомоги по безробіттю, позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у відповідності до ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на ст. 36 Закону, оскільки жодних доказів умисного невиконання громадянкою ОСОБА_5 своїх обов'язків та зловживання ними, суду не надано.

Як вже зазначалось судом вище, у відповідності до абз. 2 ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об'єднання, права і гарантії їх діяльності» визначено, що роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Матеріалами справи підтверджується, що саме Державна фіскальна служба України є роботодавцем по відношенню до громадянки ОСОБА_3 в розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на нього покладено обов'язок відшкодувати суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Доводи ж відповідача про те, що оскільки з нього стягнуто оплату за час вимушеного прогулу без вирахування суми допомоги по безробіттю, то заявлені до стягнення кошти повинні стягуватись безпосередньо з громадянки ОСОБА_3 є безпідставними.

Так, згідно з абз. 2 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

З наведеного пункту вбачається, що саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Тобто, на безробітного покладено обов'язок повідомляти центри зайнятості лише про обставини, що впливають на умови виплати йому забезпечення.

Відповідачем не наведено суду жодної норми чинного законодавства, яка б передбачала обов'язок безробітного повідомляти центри зайнятості саме про стягнення на його користь коштів за час вимушеного прогулу, і, що таке стягнення якимось чином впливає на виплату допомоги по безробіттю, зокрема і на її розмір, а саме, що сума чи розмір допомоги по безробіттю, які виплачуються безробітному, мають бути зменшені на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Частина 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", покладена в основу даного позову, також не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого забезпечення безробітному та вартості наданих йому соціальних послуг, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду у справі №914/1875/17 від 09.07.2018; №914/2087/17 від 12.06.2018.

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Київського міського центру зайнятості та стягнення з Державної фіскальної служби України коштів в сумі 30 568,14 грн, які були безпідставно виплачені безробітному з вини роботодавця.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі, у зв'язку із задоволенням позову.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Київського міського центру зайнятості до Державної фіскальної служби України про стягнення 30 568,14 грн. задовольнити.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8; ідентифікаційний код 39292197) на користь Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 47-Б; ідентифікаційний код 03491091) грошові кошти у розмірі 30 568 (тридцять тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн. 14 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 30.07.2018.

Суддя Т.В. Васильченко