РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2018Справа № 910/7824/18
Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Спичак О.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС - МЕДТЕХНІКА"
ДоДержавної установи "Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України"
простягнення 115 927,04 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС - МЕДТЕХНІКА" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Державної установи "Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України" про стягнення нарахованих на суму основного боргу 23 430,22 грн. три відсотки річних та 92 496,82 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору № 1013/2лор від 29.10.2013 в частині здійснення оплати за поставлений товар. Враховуючи наявну заборгованість відповідача перед позивачем, яка встановлена у рішенні Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі № 910/16489/15, позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 17.06.2015 по 15.09.2017, у зв'язку з чим останнім було подано зазначену позовну заяву.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

10.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов від відповідача відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, зазначаючи наступне. Державна установа "Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України" зазначає, що остання не зловживала своїми процесуальними правами, визнала позов, не здійснювала оскаржень та не зважаючи на великий проміжок часу самостійно розрахувалася із позивачем, тим самим виконав рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі № 910/16489/15. Одночасно, відповідач не міг здійснити вчасно виконання рішення суду, оскільки існувала юридична перешкода - по 20.10.2016 діяла постанова КМУ «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» № 65 від 01.03.2014, яка забороняла здійснювати фінансування капітальних видатків по КЕКВ 3210.

Приймаючи до уваги, що відповідач скористався наданими йому процесуальними правами щодо подачі відзиву на позов та виклав свою правову позицію у справі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2013 між Товариством Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС - МЕДТЕХНІКА"(позивач, постачальник) та Державною установою "Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України" (відповідач, замовник) був укладений договір № 1013/2лор (далі - договір), п. 1.1 якого сторони узгодили, що постачальник зобов'язується у 2013 році поставити замовникові "Інструменти і прилади медичні, хірургічні та стоматологічні, Код ДК 016-2010 - 32.50.1" (далі - товар), зазначені в специфікації (додаток № 1 до Договору) і є його невід'ємною частиною, а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

На виконання умов договору, позивач поставив товар, вартість якого у строки, обумовлені сторонами у договорі, відповідачем не було оплачена.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з відповідача наявної заборгованості та нарахованих інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі № 910/16489/15 позов задоволено повністю: стягнуто з Державної установи "Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС-МЕДТЕХНІКА" 347 220 грн. боргу; 123 484 грн. 56 коп. втрат від інфляції; 13 417 грн. 48 коп. 3 % річних та судовий збір у сумі 9 682 грн. 44 коп.

За твердженнями позивача, рішення Господарського суду міста Києва відповідачем було виконано 15.09.2017.

Оскільки мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору від 29.10.2013 за № 1013/2лор та яке встановлено рішенням господарського суду, позивач, з посиланням на приписи статті 625 ЦК України, звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 23 430,22 грн. 3% річних та 92 496,82 грн. інфляційних втрат.

В свою чергу, відповідач проти позову заперечує, зазначаючи наступне. За твердженнями відповідача, останній не зловживав своїми процесуальними правами, визнав позов, не здійснював оскаржень та не зважаючи на великий проміжок часу самостійно розрахувався із позивачем, тим самим виконав рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі № 910/16489/15. Одночасно, відповідач не міг здійснити вчасно виконання рішення суду, оскільки існувала юридична перешкода, яка не залежала від відповідача, зокрема, по 20.10.2016 діяла постанова КМУ «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» № 65 від 01.03.2014, яка забороняла здійснювати фінансування капітальних видатків по КЕКВ 3210.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено господарським судом та зазначалось раніше, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі № 910/16489/15 було встановлено наявну заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар.

В силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за поставлений товар має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

В абзаці 1 пункту 9 оглядового листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання» від 29.04.2013 р. N 01-06/767/2013 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 р. № 5011-32/5219-2012).

Отже, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В постанові Верховного Суду від 16.05.2018 по справі № 686/21962/15-ц Великою Палатою викладено правову позицію щодо того, що є не вірним висновок Верховного Суду України про неможливість застосування норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦКУ) до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень.

Згідно з доданою до матеріалів справи банківською випискою з особового рахунку позивача, стягнуту рішенням Господарського суду міста від 11.08.2015 у справі № 910/16489/15 суму у загальному розмірі 493 804,48 грн. зараховано на рахунок позивача 15.09.2017.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов'язань перед кредитором.

Відповідно до розрахунку позивача, який містяться у матеріалах справи, сума 3% річних становить 23 430,22 грн., а сума інфляційних втрат - 92 496,82 грн.

Здійснивши перевірку заявлених до стягнення позивачем сум, суд зауважує, що позивачем при здійсненні розрахунків було допупущено помилки.

Визначаючи початок періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 17.06.2015 та по 24.06.2015 позивачем фактично двічі здійснено нарахування зазначених санкцій, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі № 910/16489/15 стягнуто 3% річних та інфляційні втрати, нарахування яких здійснено до 25.06.2015.

Крім того, як вже було зазначено вище, згідно з доданою до матеріалів справи банківською випискою з особового рахунку позивача, стягнуту рішенням суду суму зараховано на рахунок позивача 15.09.2017. Враховуючи те, що день фактичного виконання грошового зобов'язання не включається у період, за який може бути здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат, позивачем також допущено помилку у визначенні періоду прострочення.

Одночасно, суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу, що його посилання на не можливість вчасного виконання судового рішення обґрунтовується тим, що він є державною установою і його фінансування відбувається за державні видатки, судом не приймаються з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Тобто відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічних правових висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17 та від 17.04.2018 у справі № 911/4249/16.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи все вищенаведене у сукупності, керуючись чинним законодавством України, господарський суд, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфлційних втрат за період з 25.06.2015 по 14.09.2017, приходить до висновку, що нормативно обґрунтованим та документально доведеним є стягнення з відповідача 3% річних у сумі 23 201,91 грн. та інфляційні втрати у сумі 82 157,41 грн.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 601,38 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи "Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України" (місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Зоологічна, 3; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС-МЕДТЕХНІКА" (місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Рибальська, 13; адреса для листування: 02095, м. Київ, вул. Срібнокільська, 22, оф. 172; ) 23 201,91грн. 3% річних, 82 157,41 грн. інфляційних втрат та 1 601,38 грн. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Спичак О.М.