ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року

м. Київ

справа № 911/3362/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко І.М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця",

представник позивача - Гачак І.О., адвокат (довіреність від 25.01.2018 № Ц/3-04/43-18, свідоцтво від 25.11.2011 НОМЕР_1), Пантюшева Н.М. (довіреність від 25.01.2018 № Ц/3-04/42-18)

відповідач - державне підприємство "Димерське лісове господарство",

представник відповідача - Опаріна А.О., адвокат (ордер від 12.06.2018 № 372264, свідоцтво від 08.12.2017 НОМЕР_2),

розглянув касаційну скаргу державного підприємства "Димерське лісове господарство"

на рішення господарського суду Київської області від 11.12.2017 (головуючий суддя Щоткін О.В.)

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 (головуючий Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г. і Коротун О.М.)

у справі № 911/3362/17

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (далі - Залізниця)

до державного підприємства "Димерське лісове господарство" (далі - Підприємство)

про стягнення 1 180 493,80 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Залізниця звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Підприємства про стягнення 1 180 493,80 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Підприємство відправило зі станції Бородянка Південно-Західної залізниці вагони № 65534570, № 60785664, № 65295701 з вантажем "колоди із сосни". Разом з тим вказані вагони простоювали на станціях Львівської залізниці з 22.11.2016 по: вагон № 65534570 - 18.08.2017, вагон № 60785664 - 22.08.2017, вагон № 65295701 - 23.08.2017. При цьому під час простою вагонів, а також здійснення працівниками Закарпатської митниці митних процедур щодо перевірки зазначеного вантажу Залізниця здійснювала вивантаження та завантаження вантажу у зазначені вагони, зважування вантажу у вагонах, що, на думку Залізниці, є підставою для відшкодування Підприємством на користь Залізниці витрат, пов'язаних із здійсненням митного контролю та митного оформлення товарів, що також передбачено статтею 218 Митного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Київської області від 11.12.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Підприємства на користь Залізниці 1 180 493,80 грн.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивні вимоги про стягнення суми додаткових витрат за час затримки вагонів у розмірі 1 180 493,80 грн. є обґрунтованими та доведеними та відсутністю підстав для застосування позовної давності.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Підприємство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій:

- необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання Підприємства про зупинення провадження у справі № 911/3362/17 до набрання законної сили рішенням адміністративного суду у справі № 810/2999/17;

- залишено поза увагою те, що Підприємство повинно оплачувати лише замовлені послуги, а також те, що Залізницею не доведено належними та допустимими доказами понесення нею витрат;

- безпідставно відхилено заяву Підприємства про застосовування позовної давності.

Від Залізниці надійшло клопотання, в якому вона просить врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02.05.2018 у справі № 927/526/17.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що в листопаді 2016 року Підприємство відправило зі станції Бородянка Південно-Західної залізниці вагони № 65534570, № 60785664, № 65295701 з вантажем "колоди із сосни" до станції Тужер, Угорщина, відправки № 432633, № 432674, № 432641.

22.11.2016 вказані вагони прибули на станцію Батьово Львівської залізниці та були затримані для проведення митного огляду. Згідно з актом загальної форми від 23.11.2016 № 11315, на підставі заявки Закарпатської митниці ДФС від 23.11.2016 № 200/16 вагони подано для здійснення митного огляду (переогляду) на ділянку митного контролю та надано телеграфне повідомлення від 23.11.2016 № 92 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника.

Зазначені вагони простоювали на станціях Львівської залізниці з 22.11.2016 до: вагон № 65534570 - 18.08.2017, вагон № 60785664 - 22.08.2017, вагон № 65295701 - 23.08.2017. Під час здійснення працівниками Закарпатської митниці митних процедур щодо вантажу, що перевозився у цих вагонах, Залізниця на виконання заявок Закарпатської митниці здійснювала його переміщення зі станції Батьово на станцію Чоп, Ужгород для митного догляду. Також на виконання заявок митниці Залізниця здійснювала вивантаження та завантаження, зважування вантажу у вагонах.

Залізницею було здійснено вивантаження вантажу вагону № 65534570 - 18.08.2017, вагону № 60785664 - 22.08.2017, вагону № 65295701 - 23.08.2017 у зв'язку зі складанням протоколів про порушення митних правил.

Частиною першою статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт", статтею 129 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі - Статут), передбачено, що обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами.

Залізницею складено акти загальної форми з нарахуванням належних платежів за затримку спірних вагонів згідно із ставками Збірника тарифів № 1 та із застосуванням коригувального коефіцієнта.

Всього на станціях Батьово, Чоп, Ужгород згідно з актами загальної форми: № 105, № 20, № 35, № 4699, № 223, № 222, № 1198, № 18, № 34, № 4696, № 181, № 225, № 226, № 11315, № 1197, № 17, № 4544, № 33, № 4697, № 227, № 228 за затримку вагонів № 65534570, № 60785664, № 65295701 залізницею нараховано 1 180 493,80 грн.

У порядку досудового врегулювання спору Залізниця 25.10.2017 направила Підприємству претензію № НЮ-1743 про сплату нарахованих платежів за простій вагонів у сумі 1 180 493,80 грн., яку залишено без відповіді та задоволення.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення 1 180 493,80 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів.

Приймаючи рішення у справі, суди виходили з того, що відносини перевезення вантажів Залізницею з переміщенням його через митний кордон регламентуються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Митним кодексом України (далі - МК України), Статутом, Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) та іншими підзаконними актами.

Відповідно до статті 306 ГК України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом, визначаються Статутом.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Статтею 46 Статуту передбачено, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів встановлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України за користування вагонами залізниці вноситься плата, порядок визначення плати за користування вагонами та звільнення від зазначеної плати встановлюється Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Мінтрансу України від 25.02.1999 № 113.

Правилами користування вагонами і контейнерами передбачено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи суб'єкти підприємницької діяльності (далі вантажовласники) вносять плату.

Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами. Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред'явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов'язаний підписати відомість із зауваженнями. Відомість плати за користування вагонами (контейнерами) складається у трьох примірниках два для залізниці і один для вантажовласника, окремо для вагонів і для контейнерів.

Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Положеннями Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво № 1), затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 за № 317 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356, встановлені розміри зборів за зберігання вантажів, тобто збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Згідно з частиною другою статті 17 Статуту умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами.

Відповідно до пунктів 10, 12, 13 Правил користування вагонам і контейнерами станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Внесення плати за користування вагонами і контейнерами здійснюється в порядку, передбаченому Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 864/5085.

У пункті 16 Правил користування вагонами і контейнерами визначені випадки, коли вантажовідправник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами. Митні процедури не входять до цього переліку.

Відповідно до статті 119 Статуту плата вноситься за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Частиною п'ятою статті 338 МК України передбачено, що огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Згідно з частиною другою статті 218 МК України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Главою 32 МК України врегульовано митні формальності на залізничному транспорті. Митними формальностями є сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи. Таким чином, дії щодо здійснення митницею митного огляду після митного оформлення, є митними формальностями.

Спільним наказом Державної митної служби України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 18.09.2008 № 1019/1143 "Про затвердження інструкцій про взаємодію посадових осіб митних органів, що здійснюють митні процедури в міжнародному залізничному сполученні, і працівників залізниць України" регламентуються дії працівників митниці та працівників залізниці.

Відповідно до пункту 9 Правил зберігання вантажів за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Судами встановлено, що Залізницею на підставі актів загальної форми, які складено відповідно до приписів чинного законодавства, що регулюють вказані правовідносини, було розраховано плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажу, збір за телеграфне повідомлення про затримку, плату за маневрову роботу, які були виконані Залізницею через затримку вагонів, тому акти загальної форми прийняті судами як належні докази для задоволення позовних вимог, оскільки вони містять достатню інформацію щодо затримки вагонів, у зв'язку з проведенням митного огляду, зокрема щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, та є належними доказами понесення Залізницею додаткових витрат, що пов'язані з митними формальностями, оскільки ними, в сукупності із іншими доказами, в достатній мірі підтверджено облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними.

При цьому судами встановлено, що плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

Згідно з § 2 статті 12 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) перевірка вантажу на шляху перевезення може здійснюватися за умовами, передбаченими митними правилами.

Відповідно до частини першої статті 4 МК України митний контроль сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. При цьому, митні формальності сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Таким чином, виходячи з того, що Підприємство є вантажовласником, якому Залізниця надає послуги, передбачені Статутом, дії щодо здійснення Закарпатською митницею ДФС митного огляду під час митного оформлення є митними формальностями, а тому на них розповсюджуються положення статті 218 МК України.

Обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, визначений положеннями чинного законодавства, які мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Що ж до тверджень Підприємства про те, що обставини, які будуть встановлені за результатами розгляду справи № 810/2999/1, матимуть преюдиціальне значення для вирішення даного спору по суті, а тому суди необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 911/3362/17 до набрання законної сили рішенням адміністративного суду у справі № 810/2999/17, то вони були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та відхилені ними, оскільки згідно з частиною першою статті 79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; в редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції) господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи.

Пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК України; в редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Тобто метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте мають значення для конкретної справи.

Наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування частини першої статті 79 ГПК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції).

Таким чином, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі, тобто між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок. Як правило, це виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

З огляду на підстави заявленого позову в даній справі суди дійшли висновку, що обставини, які будуть встановлені під час розгляду справи № 810/2999/17 щодо визнання протиправною бездіяльності Закарпатської митниці ДФС України, яка полягає у неприйнятті рішення щодо пропуску через митний кордон України товару у спірних вагонах, не вплинуть на розгляд справи № 911/3362/17.

При цьому права та обов'язки сторін виникають не лише з умов укладеного ними договору, а й на підставі норм, установлених законодавством, які регулюють правовідносини у певних випадках, а тому суди дійшли висновку щодо обов'язку Підприємства як власника вантажу оплатити перевізнику операції, здійснені під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від того чи були, чи не були у Закарпатської митниці ДФС України підстави для прийняття рішення щодо пропуску чи відмови в пропуску через митний кордон України вантажу у спірних вагонах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/20643/16 від 31.01.2018.

Також судами попередніх інстанцій встановлено відсутність підстав для застосовування позовної давності, про яку було заявлено Товариством, оскільки відповідно до частини шостої статті 315 ГК України щодо спорів, пов'язаних з перевезеннями вантажів у закордонному або міждержавному сполученні, порядок пред'явлення позовів та позовна давність встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

У зв'язку з відсутністю в Угоді про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) положень щодо строків подання залізницею позовів до вантажовідправників до спірних відносин застосуються норми національного законодавства.

Згідно з частиною п'ятою статті 315 ГК України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За загальними правилами, в силу статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, статтею 137 Статуту передбачено, що позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані протягом 6 місяців.

Статутом встановлюється порядок обчислення цього строку у випадках, які не стосуються стягнення штрафу за невиконання плану перевезень, з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Враховуючи положення підпункту 1.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, підпункту 26.6 пункту 26 Додатка 1 до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС), пункту 10 § 2 статті 39 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) моментом, з якого розпочинається сплив строку позовної давності у даному спорі є час вивантаження вагонів і закінчення нарахування платежів і зборів, а саме: по вагону № 65534570 - 18.08.2017 (акти загальної форми від 18.08.2017: № 222 і № 223), по вагону № 60785664 - 22.08.2017 (акти загальної форми від 22.08.2017: № 225 і № 226), по вагону № 65295701 - 23.08.2017 (акти загальної форми від 23.08.2017; № 227 і № 228).

Згідно з пунктом 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №567/6855, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності.

Відтак суди дійшли висновку, що початок перебігу 6-ти місячного строку для подання Залізницею позову починається з дня, наступного після 18.08.2017, 22.08.2017 та 23.08.2017, тобто з 19.08.2017, 23.08.2017 та 24.08.2017 відповідно. Як вбачається з відбитку календарного штемпеля поштового відділення Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на конверті, у якому надійшла позовна заява Залізниці, вона звернулась з даним позовом до суду 10.11.2017. Тобто Залізницею не було пропущено позовну давність при зверненні до суду.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог Залізниці про стягнення суми додаткових витрат за час затримки вагонів у розмірі 1 180 493,80 грн.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій: необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання Підприємства про зупинення провадження у справі № 911/3362/17 до набрання законної сили рішенням адміністративного суду у справі № 810/2999/17; залишено поза увагою те, що Підприємство повинно оплачувати лише замовлені послуги, а також те, що Залізницею не доведено належними та допустимими доказами понесення нею витрат; безпідставно відхилено заяву Підприємства про застосовування позовної давності, - не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними у даній постанові доводами судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами було прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що надає підстави залишити їх без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше прийняті у даній справі судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства "Димерське лісове господарство" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 11.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 у справі № 911/3362/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко