РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року Справа № 902/1120/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" на рішення господарського суду Вінницької області від 16.05.2018р. (повний текст - 22.05.2018р.) у справі №902/1120/17 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" (вул.Предславинська, 39, м.Київ, 03150)

до Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

про визнання недійсним рішення

за участі представників:

позивача - Сидоров П.В. (довіреність №09/01-18 від 09.01.2018р.); Ярошович Б.М. (довіреність б/н від 10.01.2018р.);

відповідача - Драпак Ю.П. (довіреність №44/18 від 12.07.2018р.); голова відділення: Слободанюк М.В. (службове посвідчення №724 від 08.06.2011р.) (в режимі відеоконференції)

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газовик" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №30-рш від 28.09.2017р. у справі №03-08/41-16.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 16.05.2018р. у справі №902/1120/17 відмовлено у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" до Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення.

Суд першої інстанції встановив факт вчинення позивачем антиконкурентних дій, що призвели до неправомірних переваг над учасниками ринку та підтвердження зазначених дій вище встановленим обставинами справи, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним рішення Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.09.2017р. №31-рш.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ТОВ "Газовик" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. Клопотався про поновлення строку на апеляційне провадження (т.2, арк.справи 156-164).

Апелянт в скарзі, зокрема, не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем дійсно здійснювалось дослідження становища позивача на ринку постачання природного газу за регульованим тарифом за період з грудня 2014 року по серпень 2017 року, оскільки в рішенні без будь-яких доводів, інформації про проведення повного та всебічного дослідження ринку у відповідності до Закону України «Про захист економічної конкуренції» та Методики визначення монопольного становища, визнано обставини, які мають значення для справи без належного їх доведення.

Позивач не погоджується, що ситуація під час користування гр.ОСОБА_5 послугами з газопостачання, які надавались їй позивачем (виникнення спірних питань з приводу розрахунків за спожитий природний газ), не могла відбутися за умов існування навіть значної конкуренції на ринку.

Зазначає, що суд першої інстанції також не взяв до уваги, що на момент винесення Рішення АКМУ діяв судовий наказ від 21 червня 2017 року у справі №148/969/17 (Провадження №2-н/148/4/17), яким було стягнуто з ОСОБА_5 заборгованості за спожитий природній газ в сумі 106334,75 грн. та судовий збір в розмірі 800,00грн., таким чином, нарахування заявнику завищеної плати за спожитий природний газ за період з грудня 2014 року по травень 2016 року шляхом не врахування наданих Заявником при оплаті за спожитий природний газ показників газового лічильника не можна вважати порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим частиною 1 статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та зловживанням монопольним становищем.

Також зазначає, що після введення в дію Закону України «Про ринок природного газу» та Правил постачання газу, ринок постачання природного газу став відкритим та конкурентним, а тому встановлення факту наявності у позивача монопольного становища починаючи з моменту набуття чинності цими нормативними документами набуло нового змісту та потребувало об'єктивного дослідження.

Під час з'ясування ситуації по скарзі гр.ОСОБА_5 Вінницьке обласне відділення Антимонопольного комітету України у своїх запитах до позивача жодного разу не поставило конкретного питання, спрямованого на виконання вимог Методики визначення монопольного становища, щодо дослідження стану конкуренції на ринку постачання природного газу, на якому діяв та діє позивач після набуття чинності Законом України «Про ринок природного газу» та Правил постачання газу, що підтверджує, що адміністративна колегія Вінницького відділення Антимонопольного комітету України безпідставно визнала факт наявності монопольного становища у позивача без його фактичного доведення. Відповідно до ст.59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» це є чітко визначеною законною підставою для визнання недійсним рішення, однак суд першої інстанції не взяв до уваги зазначеного факту.

Виконання відповідачем вимог Методики визначення монопольного становища відповідачем також не встановлено судом першої інстанції.

Апелянт зазначає, що ні Вінницьке обласне відділення Антимонопольного комітету України, ні суд першої інстанції не взяв до уваги та не проаналізував наявну заборгованість, прийшов до хибного висновку, що судова справа не стосується правовідносин між позивачем та ОСОБА_5, як і не взяв до уваги наявність заборгованості та порушення ОСОБА_5 Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міненерговугілля України від 15.05.2015р. №285, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 08.06.2015р. №674/27119 як підстави для відключення, що визначена в Правилах постачання газу та Правилах безпеки систем газопостачання.

Не врахування наданих заявником при оплаті за спожитий природний газ показників газового лічильника взагалі не може тлумачитись як порушення антимонопольного законодавства, а враховуючи той факт, що на момент відключення ОСОБА_5 надав дані про показники лічильника 27268м.куб, а при його знятті, при відсутності в цей період газопостачання показники склали 27272м.куб, то в цей період вже мав факт наявності боргу за газ, та надання недостовірних даних про показники газового лічильника.

На підставі викладеного, апелянт просить суд рішення господарського суду Вінницької області від 16 травня 2018 року у справі №902/1120/17 скасувати, винести нове рішення, яким визнати недійсним повністю рішення адміністративної колегії Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №30-рш від 28.09.2017р. у справі №03-08/41-16, судові витрати покласти на відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №902/1120/17 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Мамченко Ю.А., суддя Коломис В.В.

Ухвалою від 21.06.2018р. поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Газовик" строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження, розгляд скарги призначено на 25 липня 2018р. об 12:00 год. в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

06.07.2018р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (т.2, арк.справи 184-187).

У відзиві відповідач, зокрема зазначає, що ТОВ «Газовик» у період з грудня 2014 року по серпень 2017 року займало монопольне становище на ринках постачання природного газу за регульованим тарифом та розподілу природного газу розподільними трубопроводами в територіальних межах Вінницької області (в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності чи користуванні ТОВ «Газовик»), з часткою 100 відсотків.

Звертає увагу, що згідно з ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.11.2017р. у справі №148/969/17 наказ від 21.06.2017р. скасовано, зокрема, з тих підстав, що відповідно до ст.100 ЦПК України за наявності спору про право суддя повинен відмовити у видачі судового наказу. Суд дійшов висновку про наявність спору між ТОВ «Газовик» та ОСОБА_5 щодо заборгованості за природний газ (а не наявності факту заборгованості, як стверджує ТОВ «Газовик»).

Порушення прав споживача виникло у зв'язку з тим, що споживач не міг отримати послуги у іншого суб'єкта господарювання без застосування невигідних (неправомірних) умов, оскільки ТОВ «Газовик» займало монопольне становище на зазначених вище ринках.

Звертає увагу, що у суді першої інстанції ТОВ «Газовик» не зазначало як підставу позову невідповідність висновків, викладених у п.3 резолютивної частини рішення адміністративної колегії відділення від 28.09.2017р. №30-рш щодо припинення 18.05.2016р. заявнику газопостачання без відсутності неодноразових відмов споживача у доступі та без складення відповідних актів-претензій. Також, ТОВ «Газовик» не надавав доказів на спростування висновків, викладених у п.3 резолютивної частини рішення адміністративної колегії відділення від 28.09.2017р. №30-рш.

Тому відповідач вважає, що ці підстави позову не можуть розглядатися у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного відповідач просить суд залишити рішення господарського суду Вінницької області від 16.05.2018р. у справі №902/1120/17 без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Газовик» - без задоволення.

У зв'язку із перебуванням у відпустці у період з 16.07.2018р. по 26.07.2018р. судді Мамченко Ю.А. внесено зміни до складу колегії суддів.

Як вбачається з Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2018р., для розгляду справи №902/1120/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Коломис В.В.

Ухвалою від 18.07.2018р., колегія суддів у новому складі прийняла розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" на рішення господарського суду Вінницької області від 16.05.2018р. у справі №902/1120/17 до свого провадження та задоволила клопотання Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 25.07.2018р. представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог; представник відповідача заперечив доводи та вимоги апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

Відповідно до розпорядження адміністративної колегії Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 05.09.2016р. №41-рк розпочато розгляд справи №03-08/41-16 за ознаками порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Газовик" законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п.2 ст.50, ч.1, п.5 ч.2 ст.13 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Розгляд справи №03-08/41-16 розпочато за результатами розгляду заяви громадянина ОСОБА_6 (АДРЕСА_1 (надалі - Заявник) щодо правомірності дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" стосовно припинення 18.05.2016р газопостачання за вказаною адресою та нарахування йому заборгованості за спожитий природний газ.

Рішенням адміністративної колегії Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.09.2017р. №30-рш у справі №03-08/41-16 вирішено:

1. Визнати, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Газовик" (Ідентифікаційний код - 32736800) у період з грудня 2014 року по серпень 2017 року займало монопольне становище на ринках постачання природного газу за регульованим тарифом та розподілу природного газу розподільними трубопроводами в територіальних межах Вінницької області (в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності чи користуванні ТОВ "Газовик"), з часткою 100 відсотків.

2. Визнати, що дії ТОВ "Газовик" щодо нарахування Заявнику завищеної плати за спожитий природний газ за період з грудня 2014 року по травень 2016 року шляхом не врахування наданих Заявником при оплаті за спожитий природний газ показників газового лічильника є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим частиною першою статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" - зловживання монопольним становищем на ринку постачання природного газу за регульованим тарифом, що призвело до ущемлення інтересів споживача, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

3. Визнати, що дії ТОВ "Газовик" щодо припинення 18.05.2016 Заявнику газопостачання без відсутності неодноразових відмов споживача у доступі та без складення відповідних актів-претензій, що є порушенням вимог Правил, які діяли на момент припинення газопостачання та Кодексу, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50, пунктом 5 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" - зловживання монопольним становищем на ринку постачання природного газу за регульованим тарифом у вигляді відмови від реалізації товару за відсутності альтернативних джерел придбання.

4. За порушення, вказане в пункті 2 цього рішення, накласти на ТОВ "Газовик" штраф у розмірі 68 000 (шістдесят вісім тисяч) грн.

5. За порушення, вказане в пункті 3 цього рішення, накласти на ТОВ "Газовик" штраф у розмірі 68 000 (шістдесят вісім тисяч) грн.

6. Зобов'язати ТОВ "Газовик" припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначеного в пункті 2 цього рішення шляхом здійснення Заявнику перерахунку обсягу спожитого ним природного газу за період з грудня 2014 року по травень 2016 року з врахуванням показників лічильника, які були надані Заявником при оплаті за спожитий природний газ, про що повідомити територіальне відділення з наданням відповідних доказів у місячний строк з дня отримання даного рішення.

Вважаючи вказане рішення Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України таким, що не відповідає обставинам справи, позивач звернувся з позовом до суду про визнання його недійсним.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.3 ст.42 Конституції України держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом.

Як встановлено ст.42 Господарського кодексу України, підприємництвом визнається самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно ст.7 Закону України "Про засади внутрішньої і зовнішньої політики", однією з основних засад внутрішньої політики в економічній сфері є розвиток конкуренції як основного чинника підвищення ефективності економіки, забезпечення дієвого регулювання діяльності природних монополій, недопущення проявів монополізму на державному та регіональному рівнях.

Як встановлено ч.1 ст.25 Господарського кодексу України, держава підтримує конкуренцію як змагання між суб'єктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та суб'єкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару і при цьому окремі суб'єкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку.

Статтею 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності.

Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення прав інших суб'єктів господарювання чи споживачів (ст.1 Закону).

Як встановлено ч.ч.1,6 ст.40 Господарського кодексу України, державний контроль за дотриманням антимонопольно-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом. Антимонопольний комітет України та його територіальні відділення у встановленому законом порядку розглядають справи про недобросовісну конкуренцію та інші справи щодо порушення антимонопольно-конкурентного законодавства, передбачені законом.

Згідно ст.30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" органи Антимонопольного комітету України у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов'язкові для виконання рішення, в тому числі про визнання факту недобросовісної конкуренції; накладання штрафів.

ТОВ "Газовик" вважає недоведеним та таким, що не відповідає матеріалам справи та нормам діючого законодавства, пункт 1 рішення адміністративної колегії Відділення від 28.09.2017р №30-рш про визнання Товариства у період з грудня 2014 року по серпень 2017 року таким, що займало монопольне становище на ринках постачання природного газу за регульованим тарифом та розподілу природного газу розподільними трубопроводами в територіальних межах Вінницької області (в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності чи користуванні ТОВ "Газовик"), з часткою 100 відсотків.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.

Відповідно до п.2.2. Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002р. №49-р та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.04.2002р. за №317/6605 (далі - Методика) етапи визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, їх кількість та послідовність проведення, передбачені пунктом 2.1 Методики, можуть змінюватися залежно від фактичних обставин, зокрема особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо.

Згідно до п.10.2 Методики (домінуючим) становищем суб'єкта (суб'єктів) господарювання визнається становище, коли:

Частка одного суб'єкта господарювання на ринку перевищує 35 відсотків, якщо він не довів, що: має конкурента(ів) на ринку; зазнає значної конкуренції внаслідок відсутності обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, відсутності бар'єрів для вступу на ринок інших суб'єктів господарювання, відсутності пільг чи інших обставин.

Відповідно до п.27 ч.1 ст.7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як діяльність на ринку природного газу, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про ринок природного газу".

Як встановлено п.35 ч.1 ст.1 Закону України "Про ринок природного газу", розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу;

Згідно п.28 ч.1 ст.1 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про ринок природного газу" встановлено, що господарська діяльність на ринку природного газу, пов'язана з його транспортуванням, розподілом, зберіганням, наданням послуг установки LNG, постачанням природного газу, провадиться за умови отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до п.3.1 Ліцензійних умов з провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики від 13.01.2010р. №12, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 16 січня 2010р. за №29/17324 при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися зокрема, таких вимог: провадження господарської діяльності з розподілу газу лише на території, затвердженій НКРЕ.

Як встановлено пунктом 1.3. Ліцензійних умов з провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017р. №201, у цих Ліцензійних умовах терміни вживаються в таких значеннях:

- газорозподільна система ліцензіата - об'єкти газорозподільної системи, що на законних підставах перебувають у власності чи користуванні здобувача ліцензії/ліцензіата (у тому числі на праві господарського відання, користування чи експлуатації), та які знаходяться в межах місць провадження господарської діяльності;

- засіб провадження діяльності - газорозподільна система, що на законних підставах перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації здобувача ліцензії/ліцензіата, якою здійснюється розподіл природного газу;

- місце провадження господарської діяльності - територія адміністративно-територіальної одиниці (область, район, місто, село тощо), де знаходиться газорозподільна система ліцензіата, до якої підключено не менше 50 000 точок приєднання суб'єктів ринку природного газу, щодо якої НКРЕКП прийнято рішення про надання права ліцензіату в її межах здійснювати господарську діяльність з розподілу природного газу.

Відповідно до п.3.1 Ліцензійних умов з провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 12.01.2015р. №9, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 16 березня 2015р. за №289/26734 при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися зокрема, таких вимог: провадити ліцензовану діяльність лише на території ліцензованої діяльності, затвердженій НКРЕКП.

Територія ліцензованої діяльності визначається як територія адміністративно-територіальної одиниці, де знаходяться споживачі, які включені до абонентської бази споживачів природного газу.

У листі НКРЕКП від 09.07.2015р. №6697/16/61-15 зазначено наступне: "Відповідно до положень пункту 3.1 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, затверджених постановою НКРЕКП від 12.01.2015р. №9, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.03.2015р. за №289/26734, ліцензіат повинен, зокрема, провадити ліцензовану діяльність лише на території ліцензованої діяльності, затвердженій НКРЕКП.

Територія ліцензованої діяльності визначається як територія адміністративно-територіальної одиниці, де знаходяться споживачі, які включені до абонентської бази споживачів природного газу.

Відповідно до пп.16 п.2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017р. №201 постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності у споживача договору розподілу природного газу (якщо об'єкт споживача підключений до газорозподільної системи) або договору транспортування природного газу (якщо об'єкт споживача підключений до газотранспортної системи), укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором газорозподільної/газотранспортної системи.

Як було встановлено відповідачем, у період з 12.04.2012р. по 31.08.2017р. ТОВ "Газовик" було єдиним постачальником природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території Тульчинського, Томашпільського та Чернівецького районів Вінницької області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у користуванні ТОВ "Газовик".

ТОВ "Газовик" здійснювало діяльність з розподілу природного газу (метану) вугільних родовищ на території Тульчинського, Томашпільського та Чернівецького районів Вінницької області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебували у користуванні ТОВ "Газовик" відповідно до ліцензії, виданої на підставі постанови НКРЕ від 05.04.2012р. №371.

Постановою НКРЕКП від 04.07.2017р. №881 ТОВ "Газовик" було видано ліцензію на постачання природного газу і постановою №883 від 04.07.2017р. ліцензію на розподіл природного газу та зазначено територіальні межі здійснення господарської діяльності ТОВ "Газовик": смт.Кирнасівка, сіл Одая, Нестерварка, Федьківка, Дранка, Тиманівка, Клебань, Копіївка, хутора Марково Тульчинського району, сіл Пилипи - Борівські, Калинка Томашпільського району, сіл Сокіл, Моївка, Борівка, хутора Грабовець Чернівецького району Вінницької області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації ТОВ "Газовик".

Позивачем не було надано доказів на спростування зазначених обставин.

Відповідно до п.4 Кодексу газорозподільних систем договір на приєднання до газорозподільної системи/договір на приєднання - письмова угода між оператором газорозподільної системи та замовником послуги з приєднання, яка укладається відповідно до вимог розділу V та за формою, наведеною в цьому Кодексі, визначає їх правовідносини під час виконання приєднання об'єкта замовника до газорозподільної системи, яка на законних підставах перебуває у власності чи користуванні (у тому числі в експлуатації) оператора газорозподільної системи; договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ об'єкта споживача до газорозподільної системи.

В статті 1 Закону України "Про природні монополії" визначені наступні терміни:

- природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв'язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги) (далі - товари);

- споживач товарів, що виробляються суб'єктами природних монополій, - фізична або юридична особа, яка придбаває товар, що виробляється (реалізується) суб'єктами природних монополій;

- суб'єкт природної монополії - суб'єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії;

- газорозподільне підприємство - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює транспортування природного газу газорозподільними мережами безпосередньо споживачам, у власності чи в користуванні якого перебувають газорозподільні мережі та інші виробничі об'єкти та який здійснює щодо них функції з оперативно-технологічного управління.

Нормами Закону України "Про природні монополії" регулюється діяльність суб'єктів природних монополій у сферах транспортування природного газу трубопроводами та розподілу природного газу трубопроводами.

Діяльність суб'єктів природних монополій у сферах, визначених у статті 5 цього Закону, а також діяльність суб'єктів господарювання на суміжних ринках підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

Так, здійснення діяльності з розподілу природного газу можливе лише за наявності в ліцензіата в користуванні розподільних трубопроводів.

Як зазначено відповідачем, та не спростовано позивачем, в територіальних межах Вінницької області розподіл природного газу та постачання природного газу за регульованим тарифом у період грудня 2014 року по серпень 2017 року включно здійснювалося наступними суб'єктами господарювання: ПАТ "Вінницягаз", ДП "Монтажник" ТОВ "Торговий дім "Валінор", ТОВ "Газпостачсервіс", ТОВ "Газовик".

За результатами дослідження, проведеного Вінницьким обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України відповідно до Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 №49-р встановлено, що ТОВ "Газовик" у період з 05.07.2017р. по 31.08.2017р. на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України (постанова НКРЕКП від 04.07.2017р. №881) здійснював постачання природного газу споживачам в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації ТОВ "Газовик" на території Тульчинського, Томашпільського та Чернівецького районів Вінницької області, що підтверджується постановою НКРЕКП від 04.07.2017р. №883 про видачу ліцензії на розподіл природного газу ТОВ "Газовик".

У вказаній постанові зазначено: видати ТОВ "Газовик" ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території смт.Кирнасівка, сіл Одая, Нестерварка, Федьківка, Дранка, Тиманівка, Клебань, Копіївка, хутора Марково Тульчинського району, сіл Пилипи-Борівські, Калинка Томашпільського району, сіл Сокіл, Моївка, Борівка, хутора Грабовець Чернівецького району Вінницької області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації ТОВ "Газовик".

Апелянт як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, вказує, що відповідно до статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" та пункту 2 розділу 4 Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2496, надано право споживачу (в тому числі побутовому споживачу) вільного вибору постачальників природного газу. Тобто ринок постачання природного газу став відкритим і конкурентним.

Однак, позивач не довів наявності конкуренції на ринку розподілу природного газу розподільними трубопроводами та на ринку постачання природного газу за регульованим тарифом; не надав переліку потенційних конкурентів; не довів, обґрунтувавши відповідними доказами, наявності значної конкуренції з боку інших суб'єктів господарювання у відповідності до вимог ст.12 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

При цьому, відповідач правомірно застосував до взаємовідносин між ТОВ "Газовик" та окремим споживачем ОСОБА_5 норми Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до ст.2 Закону України "Про захист економічної конкуренції" цим Законом регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб'єктами господарювання; суб'єктів господарювання з іншими суб'єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв'язку з економічною конкуренцією.

Цей Закон застосовується до відносин, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Як встановлено ч.5 ст.14 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" адміністративна колегія територіального відділення Антимонопольного комітету України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволу, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, проводити розслідування або дослідження за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення, надавати попередні висновки стосовно узгоджених дій.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порушення прав споживача виникло у зв'язку з тим, що споживач не міг отримати послуги у іншого суб'єкта господарювання без застосування невигідних (неправомірних) умов, оскільки ТОВ "Газовик" займало монопольне становище на зазначених вище ринках.

У п.17 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" зазначено, що стаття 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" не містить положень стосовно мінімальної кількості фактів (подій), яка вважалася б достатньою для кваліфікації дій суб'єктів господарювання за ознаками зловживання монопольним (домінуючим) становищем. Отже, й одноразове відповідне порушення, належним чином встановлене й доведене, може бути підставою для здійснення такої кваліфікації.

Правова позиція щодо застосування законодавства про захист економічної конкуренції стосовно захисту інтересів споживача - фізичної особи викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 25.07.2017р. у справі №914/2293/16.

Апелянт також звертає увагу, що Тульчинський районний суд Вінницької області задовольнив позовні вимоги ТОВ "Газовик" до ОСОБА_5 та видав наказ від 21.06.2017р. у справі №148/969/17, яким було стягнуто з ОСОБА_5 заборгованість за спожитий природній газ.

Однак, наказ від 21.06.2017р. у справі №148/969/17, виданий Тульчинським районним судом Вінницької області, не встановлював преюдиціальних фактів, що мали бути враховані адміністративною колегією Відділення при прийнятті рішення, а в подальшому, як вбачається з ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.11.2017р. у справі №148/969/17, зазначений наказ скасовано, зокрема, з тих підстав, що відповідно до ст.100 ЦПК України за наявності спору про право суддя повинен відмовити у видачі судового наказу. Суд дійшов висновку про наявність спору між ТОВ "Газовик" та ОСОБА_5 щодо заборгованості за природний газ.

Позивач зазначав, що у пункті 6 резолютивної частини рішення від 28.09.2017р. №30-рш про зобов'язання припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначеного в пункті 2 цього рішення шляхом здійснення Заявнику перерахунку обсягу спожитого ним природного газу за період з грудня 2014 року по травень 2016 року з врахуванням показників лічильника, які були надані Заявником при оплаті за спожитий природний газ, встановлено надто короткий строк - місяць.

Згідно ст.48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до ч.2 ст.56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" рішення органів Антимонопольного комітету України є обов'язковими до виконання.

Чинним законодавством України не врегульовано як мінімального, так і максимального строку для припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції відповідно до рішень органів Антимонопольного комітету України.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконання зобов'язання встановленого п.6 резолютивної частини рішення від 28.09.2017р. №30-рш у місячний строк з дня отримання копії рішення є цілком достатнім.

Згідно з ч.1 ст.60 Закону України "Про захист економічної конкуренції", заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення.

Статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" передбачено, що для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або як антиконкурентних узгоджених дій, або як недобросовісної конкуренції не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.

Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції") або як антиконкурентні узгоджені дії (частина друга статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), або як недобросовісна конкуренція (статті 5, 7, 9, 11, 13-15 і 19 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції") або можливості настання зазначених наслідків у зв'язку з відповідними діями таких суб'єктів господарювання (частина перша статей 6 і 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", статті 4, 6, 8, 15-1, 16, 17 і 18 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції").

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.ст.76,77,78,79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи встановлення факту вчинення позивачем антиконкурентних дій, що призвели до неправомірних переваг над учасниками ринку та підтвердження зазначених дій вище встановленим обставинами справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним рішення Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.09.2017р. №31-рш.

Згідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" на рішення господарського суду Вінницької області від 16.05.2018р. у справі №902/1120/17 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 30.07.2018р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.