РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2018Справа № 910/4790/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агропромислова група»

про стягнення 316 385,94 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Шудра А.О.

Представники сторін:

від позивача: Сахненко Є.В.

від відповідача: Грищенко С.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агропромислова група» про стягнення 316 385,94 грн. (з урахуванням уточнень, які було подано 07.05.2018р.).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконані зобов'язання щодо поставки продукції, вартість якої позивачем оплачена. У зв'язку із чим позивачем позов про стягнення з відповідача про стягнення 252 500,00 грн. - основного боргу, 57 327,86 грн. нарахованої пені та 6 558,08 грн. 3% річних.

Ухвалою від 23.04.2018р. Господарського суду м. Києва позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» залишено без руху.

Ухвалою від 14.05.2018р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.06.2018р.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. 11.06.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 14.06.2018р. судом призначено розгляд справи на 25.06.2018р.

25.06.2018р. судом відкладено підготовче засідання на 09.07.2018р. На адресу відповідача направлено ухвалу від 26.06.2018р. про повідомлення про дату, час та місце розгляду спору.

09.07.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 23.07.2018р.

Відповідач у відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та пені. При цьому, вказаним учасником судового процесу вказано про безпідставність нарахування пені за порушення строків поставки, тобто, порушення не грошового зобов'язання.

У судовому засіданні 23.07.2018р. представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та пені надав заперечення.

В судовому засіданні16.07.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

16.08.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агропромислова група» (постачальник) було укладено договір поставки товару №2878, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар, визначений специфікацією, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей товар.

За умовами п.1.2 договору №2878 від 16.08.2016р. найменування товару, його ціна, одиниці виміру, що підлягає поставці, визначаються у специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 1.4 договору №2878 від 16.08.2016р. визначено, що покупець набуває право власності на майно після його повної оплати на умовах цього договору. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передачі постачальником товару перевізникові або отримання його у постачальника безпосередньо покупцем.

Зі змісту п.2.1 укладеного між сторонами правочину полягає, що покупець здійснює повну (100%) попередню оплату товару шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника суми вартості товару на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури у термін, який вказаний в рахунку-фактурі. Перерахування грошових коштів здійснюється шляхом надання покупцем платіжного доручення із встановленими Національним банком України реквізитами до обслуговуючого банку, із зазначенням в ньому постачальника (та його реквізитів) в якості особи, на користь якої здійснюється перерахування коштів.

Відповідно до п.4.1 договору №2878 від 16.08.2016р. постачальник зобов'язаний здійснити відвантаження товару у строки та на умовах, які визначені в специфікації до договору після виконання зобов'язання покупця, що передбачене п.2.1 договору.

Цей договір набуває чинності з моменту здійснення покупцем попередньої оплати і діє протягом 2016 року до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п.9.1 договору №2878 від 16.08.2016р.).

Суд приймає до уваги договір №2878 від 16.08.2016р., як належну підставу у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов'язків щодо поставки товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 16.12.2016р. сторонами складено та підписано специфікацію №5 до договору №2878 від 16.08.2016р., відповідно до якої постачальник зобов'язався поставити аміачну селітру (виробництва Публічного акціонерного товариства «Азот») у кількості 110 т, загальною вартістю 742 500 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Згідно п.4 специфікації №5 від 16.12.2016р. товар відвантажується протягом 14 календарних днів з дня поставки товару виробником на користь постачальника.

Як вбачається з представлених суду документів та пояснень учасників справи, на виконання умов договору №2878 від 16.08.2016р., а саме специфікації №5 від 16.12.2016р., Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» було перераховано на рахунок постачальника попередню оплату на загальну суму 742 500 грн. згідно платіжних доручень №682 від 16.12.2016р., №64 від 19.12.2016р., №684 від 20.12.2016р., №67 від 21.12.2016р., №70 від 22.12.2016р.

Проте, за поясненнями представника позивача, які з боку відповідача було підтверджено, товар, визначений у специфікації №5 від 16.12.2016р. до договору №2878 від 16.08.2016р., постачальником покупцю так і не було поставлено.

З наданих суду документів вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» неодноразово зверталось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агропромислова група» з листами (№0703/1 від 07.03.2017р., №0903/1 від 09.03.2017р., б/н від 11.07.2017р.), в яких вимагало повернути перераховану згідно специфікації №5 від 16.12.2016р. до договору №2878 від 16.08.2016р. суму вартості непоставленого товару.

У листі №5489 від 19.07.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агропромислова група» було повідомлено позивача про неотримання товару від виробника та запропоновано визначенити інший строк поставки, чи здійснити заміну узгодженого асортименту товару, чи повернути попередню оплату на умовах відстрочення платежу.

Згідно платіжних доручень №14017 від 03.08.2017р. на суму 50 000 грн., №53 від 14.08.2017р. на суму 50 000 грн., №112 від 18.08.2017р. на суму 50 000 грн., №176 від 23.08.2017р. на суму 30 000 грн., №296 від 01.09.2017р. на суму 50000 грн., №391 від 08.09.2017р. на суму 50 000 грн., №472 від 15.09.2017р. на суму 50 000 грн., №573 від 22.09.2017р. на суму 50 000 грн., №656 від 29.09.2017р. на суму 50 000 грн., №866 від 20 000 грн., №949 від 20.10.2017р. на суму 20 000 грн., №1063 від 27.10.2017р. на суму 20 000 грн. постачальником було частково повернуто грошові кошти, а саме на загальну суму 490 000 грн., сплачені покупцем в якості попередньої оплати за товар згідно специфікації №5 від 16.12.2016р. до договору №2878 від 16.08.2016р.

Отже, з огляду на невиконання відповідачем свого обов'язку з поставки товару покупцю асортимент, обсяги та вартість якого були погоджені у специфікації №5 від 16.12.2016р. до договору №2878 від 16.08.2016р., Товариство з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» звернулось до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У ст.663 Цивільного кодексу України вказано, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частинами 1, 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що постачальником не було передано попередньо оплачений покупцем згідно специфікації №5 від 16.12.2016р. до договору №2878 від 16.08.2016р. товар, а останнім було застосовано правові наслідки не поставки товару, передбачені ст.693 Господарського процесуального кодексу України та направлено вимогу про повернення суми попередньої оплати, яка була частково задоволена Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агропромислова група», суд дійшов висновку, позовні вимоги в частині повернення попередньої оплати в сумі 252 500 грн., що становить різницю між сумою, яка була перехована позивачем у період з 16.12.2016р. по 22.12.2016р., та сумою коштів, повернутих відповідачем у період з 03.08.2017р. по 27.10.2017р., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В контексті означеного господарський суд вважає за доцільне зауважити, що те, що фактично поставка товару не відбулась через не передання аміачної селітри виробником - Публічним акціонерним товариством «Азот» не спростовує висновків суду в частині задоволення позову про стягнення попередньої оплати.

Крім того, судом враховано, що ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як вказувалось вище, контрагентами у п.9.1 договору №2878 від 16.08.2016р. визначено, що цей договір набуває чинності з моменту здійснення покупцем попередньої оплати і діє протягом 2016 року до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Тобто, виходячи з визначення строку дії договору, яке міститься у ст.631 Цивільного кодексу України та умов договору №2878 від 16.08.2016р. полягає, що фактично зобов'язання за вказаним правочином повинні були бути виконаними контрагентами, зокрема, постачальником протягом 2016р.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення пені та 3% річних. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Наразі, вимоги в частині стягнення з відповідача пені позивачем фактично обґрунтовано порушенням постачальником строків поставки товару, визначених умовами договору №2878 від 16.08.2016р. та специфікацією №5 від 16.12.2016р. до нього.

Проте, сторонами у договорі не було передбачено можливості застосування до постачальника такого заходу відповідальності за порушення своїх зобов'язань, а саме не погоджено розміру пені та бази для її нарахування, яка підлягає сплаті у разі порушення строків поставки товару.

Суд зауважує, що в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.06.2018р. по справі №904/5922/17.

До того ж, інших доказів забезпечення виконання зобов'язань з поставки товару за вказаним договором пенею у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у формі, що передбачена чинним цивільним законодавством, сторонами до матеріалів справи не представлено.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення пені.

Наразі, суд також вважає за доцільне звернути увагу відповідача на те, що твердження останнього стосовно неможливості нарахування пені за порушення не грошового зобов'язання є помилковими, оскільки право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

При цьому, слід зазначити, що вказане вище не нівелює висновків суду стосовно відсутності підстав для стягнення з відповідача пені за порушення строків поставку товару за договором №2878 від 16.08.2016р. та специфікацією №5 від 16.12.2016р. до нього.

Стосовно нарахування та заявлення до стягнення позивачем 3% річних за порушення відповідачем строків поставки товару, суд зазначає наступне.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

За змістом п.1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Проте, у даному випадку з визначених позивачем підстав позову полягає, що стягнення 3% річних обумовлено порушенням відповідачем зобов'язання з поставки товару, яке за своєю правовою природою не є грошовим, що виключає можливість застосування приписів ст.625 Цивільного кодексу України.

Отже, виходячи з викладеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 57 327,86 грн. та 3% річних в розмірі 6558,08 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Пунктом 5 ч.1 ст.237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Одночасно, вимоги позивача щодо покладення на відповідача витрат на юридичну допомогу в сумі 12 000 грн. судом також залишаються без задоволення з урахуванням наступного.

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч.3, 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Проте, доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 12 000 грн. позивачем до матеріалів справи не представлено, що виключає наявність підстав для розподілу таких витрат у порядку ст.126 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агропромислова група» (01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТАР ОІЛ» (61001, Харківська обл., місто Харків, провулок Байкальський, будинок 2, 4 поверх, кімната 4, ) попередню оплату в сумі 252 500 грн. та судовий збір в розмірі 3787,50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 01.08.2018р.

Суддя Спичак О.М.