РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2018Справа № 910/6761/18
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська Енерго Компанія"

про визнання договору не виконаним та стягнення 10 186 736,89 грн.

При секретарю судового засідання: Єрмоловій Р.М.

Представники сторін:

від позивача: Мамаєв Д.Ю. - представник за довіреністю № б/н від 08.03.2018 р.;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

29.05.2018 р. до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" до товариства з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська Енерго Компанія" про визнання договору не виконаним та стягнення 10 186 736,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.06.2016 р. між публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" та товариством з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська Енерго Компанія" укладено договір поруки №13/06-П/11142-00, відповідно до умов якого відповідач діяв як повірений по сплаті за спожиту електричну енергію як реактивну так і активну та в разі появи фінансових та штрафних санкцій.

Відповідно до укладеного договору позивач перерахував на користь відповідача кошти в сумі 66 481 692,39 грн.

Відповідач в свою чергу перерахував кошти набагато менше ніж це повинен був зробити за наслідками чого відбулося не виконання договору поруки та виникла заборгованість за спожиту електричну енергію, за активну електроенергію, за реактивну електроенергію, штрафні та фінансові санкції.

Оскільки, відповідач не виконав умови договору та норми законодавства, позивач звернувся в суд з вимогами про:

- визнання не виконання договору поруки від 13.06.2016 року,

- стягнення коштів в розмірі 10 186 736,89 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.06.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, встановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 26.06.2018 р.

У судове засідання 26.06.2018 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 04.06.2018 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.06.2018 р. відкладено підготовче судове засідання у справі на 10.07.2018 р., у зв'язку із неявкою представника відповідача у судове засідання.

У судове засідання 10.07.2018 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 04.06.2018 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.07.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 24.07.2018 року.

В судовому засіданні 24.07.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

13.06.2016 року між публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» (постачальник електроенергії), публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (боржник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська Енерго Компанія" (поручитель) укладено договір поруки №13/06-П/11142-00.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до п.1.1 договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником грошового зобов'язання за договором про постачання електричної енергії за №061644 від 21.01.2011 року, що укладений між кредитором і боржником (далі - основний договір), по оплаті за спожиту активну і реактивну електроенергію, а також штрафних санкцій у вигляді пені, перевищення договірної величини споживання електроенергії, перевищення граничної величини споживання електричної потужності, 3% річних, інфляційних втрат та інших платежів передбачених основним договором, за період з 01 червня 2016 до 31 грудня 2016року, починаючи з 13.06.2016 (надалі - поточні платежі).

29.12.2016 року між сторонами укладено додаткову угоду №ДС-001/1142-00 до договору поруки №13/06-П/11142-00 від 13.06.2016 р., в якій сторони виклали п.1.1 договору в наступній редакції: відповідно до цього договору поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником грошового зобов'язання за договором про постачання електричної енергії за №061644 від 21.01.2011 року, що укладений між кредитором і боржником (далі - основний договір), по оплаті за спожиту активну і реактивну електроенергію, а також штрафних санкцій у вигляді пені, перевищення договірної величини споживання електроенергії, перевищення граничної величини споживання електричної потужності, 3% річних, інфляційних втрат та інших платежів передбачених основним договором, за період з 01 червня 2016 року по 31 травня 2019 року, починаючи з 13.06.2016 (надалі - поточні платежі), а також за виконання боржником грошового зобов'язання за договором реструктуризації заборгованості за №23350-00 від 17.11.2016.

Кредитор після виконання поручителем умов п.1.1 цього договору здійснює погашення заборгованості боржника за основним договором на суму виконаних зобов'язань (п.1.2 договору).

Відповідно до п. 2.4 договору, до поручителя, який виконав зобов'язання перед кредитором, переходять всі права кредитора за цим зобов'язанням у розмірі виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 1, 2 статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до п.3.2 договору боржник протягом 10-ти календарних днів після виконання поручителем грошового зобов'язання перед кредитором має сплатити поручителю суму в розмірі фактично сплаченого грошового зобов'язання.

В позовній заяві позивачем зазначено, що згідно договору поруки №13/06-П/11142-00 від 13.06.2016 р. відповідач діяв як повірений по сплаті за спожиту електричну енергію як реактивну та і активну та в разі появи фінансових та штрафних санкцій.

Відповідно до укладеного договору позивач перерахував на користь відповідача кошти в сумі 66 481 692,38 грн., що підтверджується платіжними дорученнями та актами звірки. Відповідач в свою чергу перерахував набагато менше коштів ніж повинен був зробити за наслідком чого відбулося не виконання договору поруки та виникла заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 34 192 484,09 грн. за активну електроенергію, 213496 грн. за реактивну електроенергію, 72177772,59 грн. штрафних та фінансових санкцій. Тобто, на думку позивача, згідно укладеного договору з боку відповідача було грубе порушення вимог договору та чинного законодавства. А також, відповідач не виконав умови договору по погашенню всього споживання та не повідомляв позивача про не виконання договору доручення в зв'язку з чим виник борг за електроенергію та фінансові санкції.

У зв'язку з чим, позивач просить суд винести рішення про не виконання договору поруки від 13 червня 2016 року відповідачем та стягнення коштів в розмірі 10 186 736,98 грн.

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір поруки, який є способом забезпечення зобов'язання.

Проте, в позовній заяві позивачем зазначено, що відповідач є повіреним та він не повідомляв позивача про не виконання умов договору доручення.

Суд зазначає, що сторонами договору доручення є повірений та довіритель. Довіритель - це особа, яка доручає повіреному вчинити юридичні дії, а повірений - особа, яка зобов'язується від імені та за рахунок довірителя такі дії виконати.

Так, статтею 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

А сторонами договору поруки є поручитель, кредитор та боржник.

Згідно із ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Виходячи з наведеного визначення, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір.

Як випливає із ст. 553 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем.

Відповідно до п.2.1 договору боржник зобов'язується повідомити поручителя у письмовій формі про невиконання зобов'язань перед кредитором по оплаті поточних; платежів, передбачених п. 1.1. цього договору.

У разі неповідомлення боржником поручителя про невиконання зобов'язань у п'ятиденний термін з моменту їх виникнення, таке повідомлення у письмовій формі здійснюється кредитором.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що при невиконанні боржником зобов'язань до оплаті поточних платежів поручитель зобов'язується протягом 3-х днів з дня отримання повідомлення виконати ці зобов'язання перед кредитором відповідно до порядку розрахунків, встановленому основним договором.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази повідомлення відповідача як поручителя про невиконання позивачем (боржником) грошових зобов'язань за договором про постачання електричної енергії за №061644 від 21.01.2011 року.

Суд зазначає, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору поруки №13/06-П/11142-00 від 13.06.2016 р., а саме відповідно до п.3.2, обов'язок позивача (боржника) сплатити відповідачу (поручителю) грошові кошти, виникає протягом 10-ти календарних днів після виконання поручителем грошового зобов'язання перед кредитором в розмірі фактично сплаченого грошового зобов'язання.

Позивачем зазначено, що ним на виконання умов договору перераховано на рахунок відповідача 66 481 692,38 грн.

Проте, як вбачається з наданих в матеріалах справи доказів, а саме платіжних доручень позивачем на користь відповідача за період з 07.07.2016 року по 26.01.2018 року по договору сплачено 36 011 419,80 грн., зокрема: 9 009 914,33 грн. за період з 07.07.2016 року по 27.12.2016 року, 25 181 505,47 грн. за період з 30.01.2017 року по 27.12.2017 року та 1 820 000,00 грн. за період з 03.01.2018 року по 26.01.2018 року.

На підтвердження факту не виконання зобов'язань відповідача та наявності заборгованості перед позивачем, останнім надано акти звірки взаєморозрахунків між публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" до товариством з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська Енерго Компанія", а саме:

- за період 2016 року: станом на 31.12.2016 року заборгованість на користь публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" 2 422 399,94 грн.,

- за період 2017 року: станом на 31.12.2017 року заборгованість на користь публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" 9 586 736,89 грн.

- за період 01.01.2018-07.03.2018: станом на 07.03.2018 року заборгованість на користь публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" 10 186 736,89 грн.

Суд зауважує, що хоча вищезазначені акти звірки взаєморозрахунків і підписані та скріплені печатками сторін, проте, відсутні будь-які дані, щодо осіб які їх підписали (зокрема, від товариства з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська Енерго Компанія" - прізвища, ім'я та по батькові особи, а також її посада).

Також, відповідно до приписів чинного законодавства акт звірки - є документом, за яким підприємства звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами (договором, розрахунками, тощо). Відповідно акт звірки не може використовуватись як письмова форма визнання боргу. Первинні документи повинні містити дату здійснення господарської операції, суму платежу або суму на яку проведено залік, інші реквізити. Саме такі первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами у підтвердження тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших дій, виконання цивільних прав та обов'язків.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 14.04.2014 року у справі № 908/3427/13.

Згідно статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за № 168/70, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 1 статті 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів невиконання відповідачем умов договору поруки №13/06-П/11142-00 від 13.06.2016 р. а також, відсутні належні докази заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 10 186 736,89 грн., а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ч.1 ст. 79, ст. 129, ч. 2 ст. 178, ст..ст. 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 26.07.2018 року.

Суддя С.М. Мудрий