РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року Справа № 918/761/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №б/н від 24 квітня 2018 року)

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №213/06/01-56/18 від 16 січня 2018 року)

СФГ "Калина": ОСОБА_3 (ордер серія РН-559 №27 від 16 травня 2018 року)

ОСОБА_4 сільська рада: ОСОБА_5 (довіреність №9 від 23.11.2017року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційні скарги позивача - ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" на рішення господарського суду Рівненської області від 19 лютого 2018 року по справі №918/761/17

за позовом ТОВ "Агрохолдинг "Зоря"

до Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача СФГ "Калина"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 сільська рада Рівненського району Рівненської області

про визнання поновленим договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг "Зоря" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненської районної державної адміністрації в якому просить визнати поновленим на новий строк у 11 (одинадцять місяців) договір оренди землі від 05.05.2016 року, який зареєстрований у ОСОБА_4 сільській раді 04 жовтня 2016 року за № 217.

Свої вимоги позивач мотивує наступним.

Між ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" та Рівненською РДА укладено договір оренди землі від 05.05.2016 року, який зареєстрований у ОСОБА_4 сільській раді Рівненського району Рівненської області 04 жовтня 2016 року за №217. За умовами даного договору, у строкове платне користування ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" передано не витребувані земельні частки (паї) на території ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району Рівненської області на термін 11 (одинадцять) місяців. Відповідно до п. 37 договору, договір набирає чинності після підписання сторонами та Реєстрації у ОСОБА_4 сільській раді Рівненського району Рівненської області. Оскільки момент набрання чинності договором обумовлено сторонами, термін дії договору почався 04 жовтня 2016 року та закінчувався 04 вересня 2017 року.

Користуючись переважним правом орендаря на переважне поновлення договору оренди землі, на адресу відповідача направлено клопотання від 03 квітня 2017 року № 46 щодо поновлення договору оренди на новий строк з проектом відповідної додаткової угоди. Жодних заперечень від відповідача щодо поновлення договору отримано не було. Разом з тим, не витребувані земельні частки (паї), які є предметом вищевказаного договору оренди обробляються ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" і жодних заперечень зі сторони відповідача не надходило. Виходячи з цього позивач вважає, договір оренди землі від 05.05.2016 року, який зареєстрований у ОСОБА_4 сільській раді 04 жовтня 2016 року за №217 поновленим, на підставі ст. 33 Закону України "Про оренду землі", на новий строк.

Крім того зазначає, що 23.10.2017 року на офіційному сайті відповідача (http://www.rv.gov.ua/sitenew/rivnensk/ua/publication/content/52673.htm) було виявлено Розпорядження голови районної державної адміністрації від 11 жовтня 2017 року № 431 Про надання в оренду селянському (фермерському) господарству "Калина" нерозподілених (не витребуваних) земельних часток (паїв) громадян на території ОСОБА_4 сільської ради.

Тобто відповідачем під час дії договору (поновленого в силу приписів ст. 33 Закону України "Про оренду землі"), здійснено передачу не витребуваних земельних часток паїв), іншій особі, чим порушено права ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" як добросовісного орендаря.

Виходячи з цього, ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" використано обидві правові конструкції поновлення договору оренди на новий строк, жодних заперечень відповідача у поновленні договору отримано не було, ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" продовжує користуватися не витребуваними земельними частками (паями) що також жодним чином не заперечувалося відповідачем, що дає правові підстави для поновлення договору на той самий строк на тих самих умовах.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 19 лютого 2018 року у справі №918/761/17 було відмовлено у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг "Зоря" до Рівненської районної державної адміністрації за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Селянське фермерське господарство "Калина" та ОСОБА_4 сільська рада Рівненського району Рівненської області про визнання поновленими договору оренди землі.

Обґрунтовуючи рішення, суд з посиланням на ст. ст. 13, 19 Конституції України, ст.ст. 17, 80, 116, 122, 124 Земельного кодексу України, Указ президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 р. №720/95, п. 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. № 122, ст. ст. 2, 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", пункт 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, Перехідні положення Закону України "Про оренду землі", суд прийшов до висновку, що передані в оренду земельні ділянки не відносяться до земель державної власності, не є нерозподіленими (не витребуваними), а належать на праві власності у якості земельної частки (паю) фізичним особам, то, відповідно, розпорядження ними не відноситься до компетенції районних державних адміністрацій. Відтак, Рівненська районна державна адміністрація не вправі розпоряджатися земельними частками (паями) на території ОСОБА_4 сільської ради за межами населеного пункту, які зазначені в розпорядженні Голови Рівненської РДА № 312 від 24 липня 2014 року та додатку до нього, та які на підставі розпорядження Голови Рівненської РДА від 26.04.2016 № 185 та договору оренди землі від 05 травня 2016 року передані в оренду ТОВ "Агрохолдинг Зоря". Оскільки Рівненська районна державна адміністрація не вправі розпоряджатися вищевказаними земельними частками (паями) на території ОСОБА_4 сільської ради за межами населеного пункту, що судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, то, відповідно остання, за умовами статті 19 Конституції України, не вправі укладати ні договори на передачу їх в оренду, ні додаткові угоди на їх поновлення.

Крім того, суд зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що він належним чином виконував обов'язки за договором оренди землі від 05 травня 2016 року, зокрема того, що він своєчасно сплачував орендну плату. З посиланням на ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", умови договору оренди землі від 05 травня 2016 року, врахувавши докази надані ОСОБА_4 сільською радою про виконання позивачем умов договору в частині здійснення оплати суд вказав про встановлення факту не належного виконання позивачем своїх зобовязань щодо вчасного внесення орендної плати у строки визначені п. 10 договору оренди на користь ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району, позивач втратив своє переважне право на поновлення договору оренди, яке було йому гарантоване ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Суд першої інстанції вказав, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у нього переважного права на поновлення на новий строк у 11 (одинадцять місяців) договору оренди землі від 05.05.2016 року, зареєстрованого у ОСОБА_4 сільській раді 04 жовтня 2016 року за № 217 та взагалі правомірність та законність поновлення (укладення) даного договору Рівненською районною державною адміністрацією, як орендодавцем. А тому, прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг "Зоря" задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. 593/18 від 22.03.2018р.), в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 19 лютого 2018 року по справі №918/761/17 повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме визнати поновленим на новий строк у 11 (одинадцять) місяців договір оренди землі від 05 травня 2016 року, який зареєстрований у ОСОБА_4 сільській раді 04 жовтня 2016 року за №217.

Вказує, що господарським судом не досліджено належним чином обставини справи, здійснено помилкове тлумачення норм законодавства, що потягнуло за собою не законність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, з огляду на таке:

З посиланням на ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України вважає, що судом першої інстанції не враховано презумпцію правомірності правочину. Про дані обставини суду він повідомляв додатковими поясненнями від 19.02.2018 року, які наявні у матеріалах справи та підтверджено відзивом відповідача, однак, судом першої інстанції було проігноровано імператив презумпції правомірності правочину, що потягнуло за собою прийняття неправомірного рішення.

Судом першої інстанції витребувано та досліджено докази, які не стосуються предмету доказування.

Так, зауважує, що ухвалою суду від 13.12.2018 року зобов'язано Рівненську районну державну адміністрацію та ОСОБА_4 сільську раду до 27.12.2017 р. надати: обґрунтовані докази того, який правовий статус земельних ділянок наданих в оренду (розподілена, не розподілена, витребувана, не витребувана) зокрема сертифікат, державний акт, свідоцтво про відкриття спадщини, тощо. Однак, встановлення правового статусу ділянок переданих в оренду не є предметом доказування і дані докази не можуть мати значення для справи щодо поновлення договору оренди землі, оскільки сам факт оренди не оспорюється. Про неналежність доказів, які стосуються правового статусу земельних ділянок наданих в оренду та неможливість їх врахування при розгляді справи суд першої інстанції повідомлено додатковими поясненнями позивача від 19.02.2018. Незважаючи на це, судом першої інстанції при розгляді справи по суті, прийнято до уваги неналежні докази та в порушення ст. 209 та 210 ГПК досліджено докази та обставини, які не мають відношення до предмету позову.

Судом першої інстанції надано правову оцінку обставинам, які не мають відношення до справи чим здійснено вихід за межі позовних вимог, що на думку скаржника, суперечить ст. ст. 14, 237 ГПК України, та правовій позиції відображеній у постанові ВГСУ від 07.11.2017 року по справі №910/16039/16.

Судом першої інстанції не надано належну оцінку ігнорування відповідачем листа-повідомлення позивача щодо наміру продовжити термін дії договору оренди.

Як зазначалося у позовній заяві, користуючись переважним правом орендаря на поновлення договору оренди землі, на адресу відповідача направлено клопотання від 03 квітня 2017 року № 46 щодо поновлення договору оренди на новий строк з проектом відповідної додаткової угоди.

Докази отримання відповідачем даного листа з проектом додаткової угоди, а саме, копія листа від 03 квітня 2017 року № 46 щодо поновлення договору оренди на новий строк з відміткою відповідача про одержання та копія реєстраційно-контрольної картки Рівненської районної державної адміністрації було надано суду листом № 193 від 05.12.2017 року на виконання ухвали суду від 28 листопада 2017 року.

Жодних заперечень від відповідача щодо поновлення договору отримано не було, що підтверджується зокрема відомостями реєстраційно-контрольної картки Рівненської районної державної адміністрації де у розділі «резолюція та її автор» зазначено резолюцію голови РДА ОСОБА_6 який доручив першому заступнику голови РДА ОСОБА_7 розгляд листа №46 від 03.04.2017 року, однак подальших відміток про підготовлення та направлення відповіді у контрольно-реєстраційній картці немає, що свідчить про ігнорування відповідачем листа щодо поновлення договору. Відповідачем не було надано суду доказів направлення позивачу заперечень щодо поновлення договору оренди землі, що було також підтверджено представником відповідача у судовому засіданні 19.02.2018 року у відповідь па запитання представника позивача.

Однак, судом першої інстанції залишено поза увагою дані обставини справи та докази надані на їх підтвердження, що потягнуло за собою ухвалення неправомірного рішення.

Твердження ж відповідача, які знайшли своє відображення у рішенні суду першої інстанції щодо неналежності виконання обов'язків згідно договору в частині прострочення сплати орендної плати не можуть братися до уваги суду, оскільки: жодних претензій, щодо виплати орендної плати відповідачем за час дії договору не пред'являлось; у випадку наявності недобросовісного виконання орендарем умов договору у відповідача були б підстави відмовити у продовжені договору на новий строк про що відповідачем мало бути повідомлено за наслідками розгляду листа щодо поновлення договору оренди №46 від 03.04.2017 року, що не було зроблено; за період 04.04.2017-27.09.2017 позивачем сплачено у якості орендної плати на рахунок ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району орендну плату на загальну суму 151 511,61грн. при розмірі орендної плати за 11 місяців згідно договору 82049,22грн. без урахування штрафних санкцій за прострочення, які були сплачені окремо.

Усі вищевказані обставини були встановлені у судовому засіданні 19.02.2018 року, однак, не були взяті до уваги судом першої інстанції.

Судом першої інстанції не враховано поновлення договору оренди землі, в силу приписів ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у випадку подальшого використання земель орендарем та відсутності протягом 1 місяця з моменту закінчення договору заперечень орендодавця, щодо поновлення договору оренди землі.

Однак, дана обставина не була належним чином досліджена та оцінена судом першої інстанції.

Крім того, в матеріалах справи міститься ідентична за змістом апеляційна скарга позивача (вх. 594/18 від 22.03.2018р.), що було додатково підтверджено представником позивача в судовому засіданні 24.07.2018 року, по якій ухвалою суду від 23.03.2018 року було відкрито апеляційне провадження та обєднано апеляційні скарги ТОВ «Агрохолдинг Зоря» на рішення господарського суду Рівненської області від 19.02.2018 року у справі №918/761/17 в одне провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу Рівненська районна державна адміністрація наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого вказує, що відповідно до укладеного між сторонами договору оренди землі від 05.05.2016 року , який зареєстрований у ОСОБА_4 сільській раді Рівненського району від 04.10.2016р. за №217, у п. 10 сторони узгодили, що орендна плата вноситься у такі строки щомісячно у розмірі 7459,02 гри. протягом всього терміну дії договору оренди на р/р 0301 банк отримувача ГУДКСУ в Рівненській обл., МФО 833017, код платежу 18010600 одержувач: місцевий бюджет ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району, , не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

Зазначає, що зважаючи на встановлення факту не належного виконання позивачем своїх зобовязань щодо вчасного внесення орендної плати у строки визначені п. 10 договору оренди на користь ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району. Позивач втратив своє переважне право на поновлення договору оренди, яке було йому гарантоване ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Безпідставними вважає і твердження апелянта щодо дослідження судом доказів, які не стосуються предмету доказування, оскільки поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом правомірно досліджено докази щодо отримання громадянами і сертифікатів на земельні частки (паї), які входять в предмет договору оренди землі, спір щодо поновлення якого вирішується судом, оскільки факт віднесення земельних часток (паїв) до розподілених чи не розподілених впливає на наявність законодавчих підстав для прийняття рішення Рівненською районною державною адміністрацією щодо поновлення орендних відносин.

Судом встановлено, що відповідно до договору оренди землі позивачу в оренду передано саме розподілені земельні частки (паї), тобто власники сертифікатів про право па земельну частку (пай) взяли участь у розподілі земельних ділянок та вибрали відповідні земельні ділянки.

Спірні земельні ділянки знаходяться на території ОСОБА_4 сільської ради за межами населеного пункту, разом з тим, такі ділянки не належать до земель державної власності, а становлять не успадковані земельні частки (паї). Кожна земельна ділянка має фізичну особу-власника.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно застосував норми матеріального та процесуального права та виніс по суті спору справедливе та законне рішення, яке, на думку відповідача, не підлягає скасуванню.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 сільська рада наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без змін, а рішення господарського суду Рівненської області від 19.02.2018 року у справі №918/761/17 без змін.

У письмових поясненнях і відповіді на відзив позивач зазначає додаткові підстави для скасування рішення господарського суду Рівненської області від 19.02.2018 року, зокрема, про звернення із запитом до ГУ Держгеокадастру у Рівненській області у якому просили надати відповідь чи власники (19 осіб) земельних сертифікатів про право на земельну частку пай реформованого ПСП «Промінь», яке здійснювало свою діяльність на території ОСОБА_4 сільської ради, й були включені до Відомості розподілу земельних ділянок між власниками сертифікатів на право на земельну частку (пай) ОСОБА_4 сільської ради як додаток до Протоколу загальних зборів власників сертифікатів на право на земельну частку пай ПСП «Промінь» від 27.12.2007 року оформили право власності на земельні ділянки відповідно до вимог чинного законодавства, тобто чи видавався їм державний акт на право власності на земельні ділянки чи інший правовстановлюючий документ.

Вказує, що 16.05.2018 року ГУ Держгеокадастру у Рівненські області у своєму листі за №29-17-0.2-2366/2-18 «Про розгляд адвокатського запиту» повідомило, що відповідно до даних Державного земельного кадастру громадянину ОСОБА_8 було видані державні акти серії ЯЗ №003646 та №003694 від 02.12.2010 року на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:010:0198 та :01:002:0093 на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14.05.2008 року. За №395 для ведення особистого селянського господарства. Стосовно решти громадян, перелічених в адвокатському запиті, інформація про виготовлення правовстановлюючих документів в Головному управлінні відсутня.

Таким чином, на думку позивача, що земельні ділянки надані у приватну власність ОСОБА_8 помилково були включені до категорії невитребуваних (нерозподілених) земельних ділянок, а відповідно в цій частині договір оренди є незаконний.

Від Селянського фермерського господарства "Калина" відзиву не надійшло, що відповідно до ч.9 ст. 165 ГПК України не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

26.06.2018 року від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 оскільки рішення у даній справі може вплинути на їхні права та обовязки, як власників земельних ділянок, які входять до складу орендованих земель згідно договору оренди землі від 05.05.2016 р. і вказані у додатку до даного договору під №№15, 19.

Перед початком судового зсідання через канцелярію суду позивачем було подано клопотання про долучення доказів, а саме копію витягу з ДРРП на нерухоме майно від 19.07.2018 року; копію договору оренди землі від 06.07.2018 року; копія акту приймання - передачі земельної ділянки; копію витягу з ДРРП на нерухоме майно від 25.05.2018 року; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2018 року, копія паспорта ОСОБА_10; копія ідентифікаційного коду ОСОБА_10.

У вказаному клопотанні зазначає, що 06.07.2018 року між ТОВ «Агрохолдинг «Зоря» та ОСОБА_10 було укладено письмовий договір оренди землі площею 4,5807 га, кадастровий номер :04:010:0198, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району Рівненської області, яку вона успадкувала після смерті ОСОБА_8, який помер 07.09.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину.

Право оренди за даним договором було зареєстровано 17.07.2018 року у встановленому законом порядку, а витяг було сформовано лише 19.07.2018 року.

Зазначені письмові докази у черговий раз підтверджують, що вказана земельна ділянка була витребувана власником землі і не могла відноситись до нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв), оскільки була сформована і винесена в натурі на місцевості.

Вказані докази просить долучити до матеріалів справи, як нові докази.

Представник позивача підтримав подане клопотання.

Представники відповідача та третіх осіб заперечили проти їх долучення.

Колегія суддів порадившись ухвалила долучити вказані документи до матеріалів справи.

Представник позивача підтримав подане клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_9 та замість ОСОБА_8, за наявності поданих вище доказів, ОСОБА_10.

Розглянувши заяву ТОВ «Агрохолдинг «Зоря» про залучення третіх осіб, дослідивши матеріали справи суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 233 ГПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Частиною 1 статті 43 ГПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності до ч. 1 ст. 46 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 50 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Підставою участі третіх осіб у справі є їх юридична заінтересованість, яка ґрунтується на матеріально-правових відносинах з однією із сторін справи або обґрунтоване припущення, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі зокрема: якщо за наслідками вирішення справи можуть змінитися та/або припинитися або виникнуть (між стороною по справі і третьою особою) нові правовідносини (права і обов'язки).

Так, у відповідності зі статтями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Саме лише посилання ТОВ «Агрохолдинг «Зоря» в заяві на потенційну можливість впливу рішення суду по даній справі на права і обов'язки фізичних осіб - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо визнання поновленим договору оренди землі, не є достатньою підставою для її задоволення, в межах заявлених позовних вимог та справи, що розглядається.

Крім того, оспорений у даній справі договір оренди жодним чином не створює перешкод для власників сертифікатів (паїв) у реалізації ними права вимоги на відведення земельної ділянки - частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства та отримання ними правовстановлюючих документів. Крім того, у пункті 7 оспореного договору оренди чітко зазначено, що зобов'язання за договором припиняються у разі виділення земельної ділянки частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що ТОВ «Агрохолдинг «Зоря» не було надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність безпосереднього впливу рішення у справі №918/761/17 на їх права та обов'язки, відтак заява про залучення третіх осіб є необґрунтованою та базується лише на його власних міркуваннях та припущеннях, а тому колегія суддів відмовляє в її задоволенні.

Крім того, залучення третіх осіб на даній стадії апеляційного розгляду буде суперечити (порушувати) процесуальний порядок залучення третіх осіб визначений ст. 50 ГПК України, який дозволяє залучити їх до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обовязки щодо однієї із сторін та при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, письмових поясненнях та відповіді на відзив та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представники відповідача та третіх осіб заперечили проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзивах та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просять рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05 травня 2016 року між Рівненською РДА (орендодавець) та ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" (орендар) було укладено договір оренди землі, який зареєстрований у ОСОБА_4 сільській раді Рівненського району Рівненської області від 04 жовтня 2016 року за № 217 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1 договору, згідно розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 26.04.2016 № 185, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 79,68 ум.кад.га із земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Згідно із п. 2 договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 79,68 ум.кад.га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок не витребуваних та не переоформлених земельних часток (паїв) в кількості 20 земельних ділянок.

Договір укладено на 11 (одинадцять) місяців. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Договір може бути припинений у будь-який час за взаємною згодою сторін. Сторони не мають права відмовитись від виконання умов цього договору в односторонньому порядку. За орендодавцем зберігаються всі права розпорядження земельною часткою (паєм). Земельні ділянки передаються в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту реєстрації їх власниками права власності на земельну ділянку. Зобов'язання сторін припиняються у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до чинного законодавства. (п. 7 договору).

Пунктом 10 договору сторони узгодили, що орендна плата вноситься у такі строки щомісячно у розмірі 7459,02 грн. протягом всього терміну дії договору оренди на р/р 0301 банк отримувача ГУДКСУ в Рівненській обл., МФО 833017, код платежу 18010600 одержувач: місцевий бюджет ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району, , не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

Позивач, вважаючи, що після закінчення строку договору оренди землі він має переважне право на поновлення зазначеного договору на новий строк землі направив на адресу відповідача клопотання від 03 квітня 2017 року № 46 щодо поновлення договору оренди на новий строк з проектом відповідної додаткової угоди.

Не отримавши від відповідача заперечень на поновлення договору оренди землі на новий строк позивач звернувся в господарський суд з позовом про визнання вказаного договору поновленим. Зокрема в зазначеному позові позивач посилається на те, що договір оренди землі від 05.05.2016 року, зареєстрований у ОСОБА_4 сільській раді 04 жовтня 2016 року за №217, укладений відповідно до повноважень та компетенції сторін договору, позивач, як орендар, належним чином виконував умови договору, а відтак має переважне право на його поновлення на новий строк.

Однак, твердження та вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг "Зоря" не ґрунтуються на законі, що підтверджується наступним.

Як вбачається з тексту договору оренди землі, та встановлено при розгляді матеріалів справи, предметом договору є земельна частка (пай), яка належала громадянам на підставі сертифікату на земельну частку (пай) та спадкоємці яких не прийняли спадщину.

Наявність у вказаних громадян сертифікату на земельну частку (пай) підтверджується розпорядженням Голови Рівненської РДА № 312 від 24 липня 2014 року (а.с. 123) та листом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №9-17-0.6-668/2-18 від 07.02.2018 року (а.с.163-171) в якому, зокрема, зазначено про те, що згідно інформації Відділу у Рівненському районі та м. Рівному та згідно записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП "Промінь" на території ОСОБА_4 сільської ради зазначеним громадянам зареєстровано та видано сертифікати на земельну частку (пай).

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно із ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, зокрема, визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 Земельного кодексу України.

Згідно із ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частиною 3 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

У відповідності до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Як визначено у пунктах 1, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 N720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки", сертифікат на право на земельну частку (пай) визначено як правовстановлюючий документ, що підтверджує право спільної часткової власності на вказані в ньому умовні кадастрові гектари сільськогосподарських земель.

Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Згідно із пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. № 122 (далі Порядок), нерозподілені (не витребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відповідно до норм ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

При цьому, спеціальним законодавством не визначено спеціального порядку передачі не витребуваних земельних ділянок (паїв) відповідним державним адміністраціям, з яким пов'язане виникнення права на розпорядження ними згідно з статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Виходячи з наведених положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указу Президента України від 08.08.1995 № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що нерозподілена (не витребувана) земельна ділянка - це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб - власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців. Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок.

Разом з тим, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах.

З огляду на наведене, судова колегія зауважує, що за своєю правовою природою поняття земельні частки (паї) не є тотожним земельними ділянками, а тому оренда земельної частки (паю) і оренда земельної ділянки мають суттєво різні якісні відносини, у випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом. Орендні відносини повинні оформлюватися договором, як у випадку оренди земельної частки (паю), так і у випадку земельної ділянки.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до договору оренди землі позивачу в оренду передано саме розподілені земельні частки (паї), тобто власники сертифікатів про право на земельну частку (пай) взяли участь у розподілі земельних ділянок та вибрали відповідні земельні ділянки, оскільки згідно п. 9 Порядку результати розподілу земельних ділянок оформлюються протоколом підписаним власниками земельних часток (паїв) або їх представниками, які взяли участь у розподілі, головуючим та секретарем зборів. До протоколу додається список власників земельних часток (паїв) або їх представників, які взяли участь у розподілі, із зазначенням номерів вибраних ними земельних ділянок.

Про здійснення розподілу земельних ділянок між зазначеними у розпорядженні Голови Рівненської РДА № 312 від 24 липня 2014 року та договорі оренди землі громадянами на земельні частки (паї) свідчить протокол загальних зборів власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) ПСП "Промінь" ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району від 27 грудня 2007 року з додатками до нього .

Разом з тим, відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією; документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку пай. Форма сертифікату на право на земельну частку (пай) і зразок Книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 № 801. Книга зберігається в територіальних органах Держгеокадастру.

Крім того, у Перехідних положеннях Закону України "Про оренду землі" визначено право громадян - власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок на укладення договорів оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону.

Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

Отже, колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом, що сертифікати на право на земельну частку (пай) прирівняні до правовстановлюючих документів та засвідчують право власників таких сертифікатів, які взяли участь у розподілі земельних часток, самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися земельною часткою (паєм), що узгоджується з положеннями п. 3 Указу Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 р. "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки".

Згідно із п. 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Спірні земельні ділянки знаходяться на території ОСОБА_4 сільської ради за межами населеного пункту, разом з тим, такі ділянки не належать до земель державної власності, а становлять неуспадковані земельні частки (паї). Кожна земельна ділянка має фізичну особу-власника.

Таким чином, оскільки передані в оренду земельні ділянки не відносяться до земель державної власності, не є нерозподіленими (не витребуваними), а належать на праві власності у якості земельної частки (паю) фізичним особам, то, відповідно, розпорядження ними не відноситься до компетенції районних державних адміністрацій. Тому і Рівненська районна державна адміністрація не вправі розпоряджатися земельними частками (паями) на території ОСОБА_4 сільської ради за межами населеного пункту, які зазначені в розпорядженні Голови Рівненської РДА № 312 від 24 липня 2014 року та додатку до нього, та які на підставі розпорядження Голови Рівненської РДА від 26.04.2016 № 185 та договору оренди землі від 05 травня 2016 року передані в оренду ТОВ "Агрохолдинг Зоря".

За наведеного, судова колегія приходить до висновку, що Рівненська районна державна адміністрація не вправі розпоряджатися вищевказаними земельними частками (паями) на території ОСОБА_4 сільської ради за межами населеного пункту, що правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, та в силу приписів статті 19 Конституції України, не вправі укладати ні договори на передачу їх в оренду, ні додаткові угоди на їх поновлення.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 60 Конституції України прямо передбачено, що ніхто не зобов'язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.

Відтак не маючи прав на розпорядження земельними частками (паями) на території ОСОБА_4 сільської ради за межами населеного пункту, які зазначені в розпорядженні Голови Рівненської РДА № 312 від 24 липня 2014 року та додатку до нього, та які на підставі розпорядження Голови Рівненської РДА від 26.04.2016 № 185 та Договору оренди землі від 05 травня 2016 року передані в оренду ТОВ "Агрохолдинг Зоря", Рівненська РДА не вправі поновлювати договір оренди землі, який укладено з перевищенням її повноважень та компетенції.

З огляду на норми статей 19, 60 Конституції України господарський суд не вправі зобов'язувати Рівненську РДА робити те, що не передбачено законодавством, зокрема, поновлювати договір оренди землі, який укладено з перевищенням її повноважень та компетенції.

Посилання позивача на те, що договір оренди землі від 05 травня 2016 року, укладений між ним та Рівненською РДА, недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак є чинним не беруться судом до уваги, так як, про що зазначено вище, договір оренди землі, укладений орендодавцем (Рівненською РДА) з перевищенням повноважень та компетенції, не може бути поновлений на новий строк в судовому порядку за умовами статей 19, 60 Конституції України.

Разом з тим, як на підставу своїх вимог позивач посилався на його переважне право на поновлення договору оренди землі, в силу приписів ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Проте, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що він належним чином виконував обов'язки за договором оренди землі від 05 травня 2016 року, зокрема того, що він своєчасно сплачував орендну плату, як це передбачено ст.ст.73, 74, 76, 77, 78, 79 ГПК України, з огляду на таке.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 10 договору оренди землі від 05 травня 2016 року, укладеного між Рівненською районною державною адміністрацією та ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" орендна плата вноситься у такі строки щомісячно у розмірі 7459,02 (сім тисяч чотириста п'ятдесят девять гривень) 02 коп. протягом всього терміну дії договору оренди на р/р 0301 банк отримувача ГУДКСУ в Рівненській обл., МФО 833017, код платежу 18010600 одержувач: місцевий бюджет ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району, , не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

З доказів наданих ОСОБА_4 сільською радою та які містяться в матеріалах справи випливає, що ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" за договором оренди здійснювало оплату на користь ОСОБА_4 сільської ради наступним чином: 5050,0грн. 04.04.2017року - орендна плата за землю (штраф та пеня за невитр.паї за 2017р.); 9500,0 грн. 04.04.2017 року - орендна плата за землю (штраф та пеня за невитр.паї за 2016р.); 22377,06 грн. 04.04.2017 року - орендна плата за землю за 2017р.; 65780,55 грн. 04.04.2017 року - орендна плата за землю за 2017р.; 10559,0 грн. 24.04.2017 року - орендна плата за землю за 2017р.; 10559,0 грн. 29.05.2017 року - орендна плата за землю за 2017р.; 10559,0 грн. 30.06.2017 року - орендна плата за землю за 2017р.; 10559,0 грн. 25.07.2017 року - орендна плата за землю за 2017р.; 10559,0 грн. 28.08.2017 року - орендна плата за землю за 2017р.; 10559,0 грн. 27.09.2017 року - орендна плата за землю за 2017р..

У ст. 1 Закону України "Про оренду землі" визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

Відповідно до підпункту "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частиною 3 статті 285 ГК України визначено, що орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

В свою чергу невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а саме невнесення орендарем орендної плати, згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Зважаючи на встановлення факту не належного виконання позивачем своїх зобовязань щодо вчасного внесення орендної плати у строки визначені п. 10 договору оренди на користь ОСОБА_4 сільської ради Рівненського району, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого господарського суду, що позивач втратив своє переважне право на поновлення договору оренди, яке було йому гарантоване ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Крім того, судова колегія звертає увагу, що в ході розгляду даної справи апеляційним судом також було установлено, що 02.11.2017р. між Рівненською районною державною адміністрацією - орендодавцем і Селянським (фермерським) господарством «Калина» було укладено договір оренди земельних ділянок площею 72,58 га, які, зокрема, є предметом договору від 05.05.2016, який позивач просить визнати поновленим на новий строк 11 місяців. Це право оренди було зареєстровано.

Статтею 31 Закону України Про оренду землі визначено, зокрема, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Водночас згідно зі статтею 30 Закону України Про оренду землі зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку.

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" врегульовано порядок поновлення договору оренди, який фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

При цьому відповідно до приписів частин 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У розумінні наведених приписів переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК, буде порушено зокрема в разі укладення договору оренди з новим орендарем за умови отримання письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Наслідком вирішення господарського спору повинно бути відновлення порушеного (невизнаного, оспорюваного) права чи охоронюваного законом інтересу у спосіб, передбачений чинним законодавством.

З огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін, у разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України "Про оренду землі", на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 6-55цс15).

Проте, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що прийнявши рішення про задоволення апеляційної скарги та поновивши договір оренди землі фактично будуть дійсними одночасно два договори оренди спірних земельних ділянок та, відповідно, чинними права кожного із двох орендарів на спірні земельні ділянки, що не вирішить спору про право оренди на земельні ділянки та не забезпечить захисту чи відновлення порушеного права позивача за таких обставин.

Отже, колегія суддів зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права щодо поновлення договору від 05.05.2016 на той же строк і на тих же умовах за встановлених судом обставин надання спірної земельної ділянки в оренду СФГ «Калина» (новому орендареві) за договором оренди від 02.11.2017, не забезпечує захисту та відновлення порушеного права позивача. (До аналогічного висновку прийшов і Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 20.02.2018р. у справі №902/582/17).

За наведених обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у позові.

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

А тому, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 19.02.2018р. у даній справі прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ТОВ "Агрохолдинг "Зоря" на рішення господарського суду Рівненської області від 19 лютого 2018 року по справі №918/761/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 19.02.18р. у справі №918/761/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №918/761/17 повернути до господарського суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

Повний текст постанови складений "26" липня 2018 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.