РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.07.2018Справа № 910/4719/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового

фонду Печерського району м. Києва»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортіс Юкрейн»

про розірвання договору та стягнення 15.635,60 грн.

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

17.04.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортіс Юкрейн» про розірвання договору № 13/02-11-02М від 13.02.2018 та стягнення 15.671,60 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.02.2018 через відкриті торги між сторонами укладено договір про закупівлю та поставки № 13/02-11-02М. 15.02.2018 позивачем здійснено замовлення товару згідно укладеного договору; термін поставки товару встановлено до 16.02.2018. Проте, відповідачем було здійснено поставку лише 19.02.2018. Після чого позивачем було виявлено невідповідність товару замовленню, товар неналежної якості та виявлено виконання замовлення не в повному обсязі (про що повідомлено відповідача та складено відповідний акт). З метою досудового врегулювання спору відповідачу направлено претензії № 432-982 від 23.02.2018 та № 432/10-98 від 03.03.2018, з проханням замінити неякісний товар, а в разі неможливості - забрати неякісний товар. Вимоги викладені в претензіях відповідачем не виконано у зв'язку з цим, у відповідності до ст. 651 Цивільного кодексу України, позивач просить розірвати договір № 13/02-11-02М від 13.02.2018. Також позивач просить стягнути з відповідача 15.671,60 грн., з яких 15.000,00 становить моральна шкода, завдана підривом авторитету підприємства, зниженням довіри до нього та зниженням рейтингових показників району, а також 671,60 грн. штрафу, у зв'язку з постачанням відповідачем неякісного товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/4719/18 від 19.04.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п'ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

27.04.2018 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 відкрито провадження у справі № 910/4719/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Даною ухвалою зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 02.05.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 645 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01135, м. Київ, вул. Глібова, 7, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 18.04.2018 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 02.07.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 07.05.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 645, а отже відповідач мав подати відзив до 22.05.2018.

Позивачем 07.05.2018 до відділу діловодства суду подано клопотання про зменшення позовних вимог в частині стягнення штрафу, відповідно до якого просить стягнути з відповідача 635,60 грн. штрафу.

Відповідач вимог ухвали про відкриття виконавчого провадження у справі від 02.05.2018 станом на 02.07.2018 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.02.2018 між Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фортіс Юкрейн» (продавець, відповідач) укладено договір про закупівлю та поставки № 13/02-11-02М (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язується в період з 13.02.2018 по 31.12.2018 поставити покупцю (код ДК 021:2015 - 39224000-8 - Мітли, щітки та інше господарське приладдя (далі - товар), в кількості та за цінами які зазначені в специфікації (додаток № 1 до договору), а покупець зобов'язується сплатити за вказаний товар.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 9.1 договору він набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2018.

Згідно з п. 4.2 договору ціна договору визначається обсягом фактично поставленого товару, але не може перевищувати встановлену максимальну суму цього договору, яка складає 461.820,00 грн.

Згідно з п. 3.1. договору замовлення товару здійснюється у письмовій або усній формі та надсилається у найбільш зручний спосіб (факсом, e-mail, телефоном тощо) і повинні містити інформацію про найменування, кількість, номенклатуру (асортимент).

Позивач здійснив замовлення товару № 432-804 від 15.02.2018 про поставку товару (мітли, щітки та інше господарське приладдя) згідно умов договору за адресою: м. Київ, пров. І.Мар'яненка, 7. Дане замовлення було відправлено відповідачу на електронну адресу 15.02.2018.

Відповідно до п.п. 3.3, 5.2 договору товар постачається протягом 1-денного терміну після отримання заявки покупця.

Позивач зазначає, що відповідачем було 19.02.2018 поставлено товар, проте позивачем 20.02.2018 було виявлено невідповідність товару замовленню № 432-804 від 15.02.2018, товар поставлений неналежної якості, виявлено виконання замовлення не в повному обсязі.

Відповідно до п. 5.4 договору в разі виявлення неповної доставки товару, а також товару невідповідної якості в момент приймання, або не пізніше 3 діб після прийняття товару покупцем складається акт та підписується представниками сторін. Заміна товару невідповідної якості або поставка недоданого товару виконується продавцем протягом 5 днів з моменту підписання акту.

Позивач листом № 432-909 від 21.02.2018 повідомив відповідача (на електронну пошту 21.02.2018 о 09:39 год.) про необхідність направити свого представника 21.02.2018 на 16.00 год., а у разі неможливості на 22.02.2018 на 09.00 год., для складання відповідного акту щодо невідповідності товару.

Відповідач у відповідь 21.02.2018 о 12:23 просив позивача зазначити в чому саме полягає неналежна якість товару.

Позивач 21.09.2018 о 16:27 год. знов повідомив відповідача (на електронну пошту ) про необхідність направити свого представника для з'ясування всіх обставин та складання відповідного акту.

Відповідач у відповідь 21.09.2018 о 16:37 год. зазначив позивачу про необхідність складання претензії, в якій зазначити детальні невідповідності товару.

Оскільки на обумовлені дати та час представник відповідача не з'явився, 22.02.2018 представниками позивача проведено огляд товару та складено відповідний акт яким зафіксовано невідповідність товару замовленню, а саме виявлено товар неналежної якості, товар невідповідних розмірів та недопоставлений товар.

23.02.2018 позивач направив відповідачу претензію № 432-982 від 23.02.2018, в якій зазначив про виявлення невідповідності поставленого товару, неякісного товару та виконання замовлення не в повному обсязі та вимагав негайно замінити товар неналежної якості на товар належної якості відповідно до замовлення № 432-8094 від 15.02.2018. Разом з претензією направлено акт невідповідності поставленого товару від 22.02.2018.

Відповідач у відповідь листом № 808 від 05.03.2018 по суті відмовився здійснити заміну товару вказавши, що акт невідповідності поставленого товару від 22.02.2018 складено з порушенням вимог Інструкції П-7 та Інструкції П-6, а поставлений товар відповідає відповідним ДСТУ та специфікації до договору.

05.03.2018 позивач направив відповідачу претензію за № 432/10-98 від 03.03.2018 в якій просив направити представника та забрати товар, що підлягає поверненню; надати новий рахунок на товар, що відповідає замовленню та сплатити штраф в розмірі 696,60 грн.

Відповідно до п. 20 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № 7 (далі - Інструкція П-7) при неявці представника виготовлювача (відправника) на виклик одержувача (покупця) в установлений термін і у випадках, коли виклик представника іногороднього виготовлювача (відправника) не є обов'язковим, перевірка якості продукції проводиться представником відповідної галузевої інспекції за якістю продукції, а перевірка якості товарів - експертом бюро товарних експертиз або представником відповідної інспекції за якістю.

На виконання вимог Інструкцій П-7 позивачем замовлено експертизу та експертом Київської торгово-промислової палати Герасимовою К.О. проведено експертизу на визначення якості товару зовнішнім оглядом та за результатами складено відповідний експертний висновок № 1-372 від 21.03.2018.

Відповідно до експертного висновку № 1-372 від 21.03.2018 вбачається, що із 400 пред'явлених виробів, призначених для прибирання, нанесення фарб, клеїльних або рідких речовин, на момент проведення експертизи експертом фактично встановлено:

100 виробів не відповідають вимогам, викладеним в додатку № 1 до договору про закупівлю та поставки № 13/02-11-02М;

300 виробів відповідають вимогам викладеним в додатку № 1 до договору про закупівлю та поставки № 13/02-11-02М;

Детально за найменуванням виробів, кількістю та якісними характеристиками відображено в таблиці, що додається до експертного висновку № 1-372 від 21.03.2018 на 2х аркушах та складає його невід'ємну частину.

Згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 673 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Судом встановлено, що згідно договору на підставі видаткової накладної № 2 від 19.02.2018 відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 100 одиниць, що не відповідає умовам договору.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються (ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до п. 8.2 договору дострокове розірвання договору може мати місце за згодою сторін чи з ініціативи однієї з них на підставах, передбачених чинним законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 2 ст. 651 Цивільного кодексу України визначає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як встановлено судом, відповідач виконав взяті на себе зобов'язання неналежним чином, чим порушив таку істотну умову договору, як предмет.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Таким чином, укладаючи договір поставки, позивач мав на меті та розраховував отримати товар у визначеній договором кількості та якості. Проте, виконавши їх частково, відповідач істотно порушив умови договору, оскільки таке порушення призвело до позбавлення позивача того, на що він розраховував при його укладенні. Намагання позивача вирішити питання шляхом заміни товару не мали результату.

Враховуючи встановлені судом обставини невиконання відповідачем умов договору щодо поставки товару належної якості у встановлений строк, що є істотним порушенням прийнятих на себе зобов'язань, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про розірвання договору про закупівлю та поставки № 13/02-11-02М від 13.02.2018.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, поставив товар, що не відповідає умовам договору.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 2.5 договору при постачанні неякісного товару продавець сплачує покупцю штраф у розмірі 20% від суми поставленого неякісного товару.

Оскільки матеріали справи свідчать, що відповідачем поставлено неякісний товар у кількості 100 одиниць, вартість якого становить 3.178,00 грн., суд приходить до висновку про задоволення вимог про стягнення з відповідача суми штрафу в розмірі 635,60 грн. (20% від 3.178,00 грн.).

Позиція позивача в частині вимог про стягнення моральної шкоди зводиться до того, що внаслідок поставки неякісного товару позивач не мав змоги надати належні комунальні послуги (прибирання під'їздів у будинках, миття вікон), що мало результатом отримання скарг від населення та відповідно підрив авторитету підприємства. Заподіяну моральну (немайнову) шкоду позивач оцінює в розмірі 15.000,00 грн.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також визначено:

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків .

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача відповідачем або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог у вказаній частині суд відмовляє.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15.000,00 грн. не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не підтверджуються належними та допустимими доказами, відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати договір про закупівлю та поставки № 13/02-11-02М від 13.02.2018, укладений між Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фортіс Юкрейн».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортіс Юкрейн» (01135, м. Київ, вул. Глібова, 7, ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (01021, м. Київ, пров. Івана Мар'яненка, 7, ) 635 (шістсот тридцять п'ять) грн. 60 коп. штрафу, 1.833 (одна тисяча вісімсот тридцять три) грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя В.В.Сівакова