ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/1515/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

при секретарі судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Електромонтаж-470"

на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2018 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Величко Т.А., судді Лавриненко Л.В., Філінюк І.Г.) та на рішення Господарського суду Одеської області від 02.11.2017 (суддя Петров В.С.)

за позовом Дочірнього підприємства "Електромонтаж-470"

до Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Електромонтаж-470"

про визнання незаконним та скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно

за участю:

позивача: Коваленко О.Д. (довіреність від 05.07.2018)

відповідача 2: Булах О.І. (договір від 16.07.2018),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Дочірнє підприємство "Електромонтаж-470" (далі - позивач) просило визнати незаконним з моменту прийняття та скасувати рішення Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі-відповідач-1) від 14.09.2010 № 127 "Про оформлення права власності на базу відпочинку "Смерічка" (далі-база відпочинку), що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Електромонтаж-470" (далі-відповідач-2) та розташоване в селі Курортне по вул.Садова, 28, (далі-Рішення), також скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.10.2010 серії ЯЯЯ № 783518 (далі-Свідоцтво), яке видане відповідачу-2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Рішення прийнято відповідачем-1 в порушення вимог законодавства, у зв'язку з чим воно разом із Свідоцтвом підлягають скасуванню, оскільки належне позивачу нерухоме майно передавалося відповідачу-2 у безоплатне користування без визначення строку, тобто у відповідача-2 не виникло права власності на це майно, а тому відповідача-1 не вправі був приймати Рішення та видавати Свідоцтво.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.11.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2018, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що Рішення відповідача-1 прийнято згідно рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2006 у справі № 9/109-06-3439, проте воно було скасовано постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.12.2014, яка не була досліджена судами під час розгляду справи, що переглядається. При цьому позивач зазначає, що внаслідок прийняття відповідачем-1 Рішення та оформлення Свідоцтва, він позбавлений права ввести об'єкт нерухомості в експлуатацію та оформити на нього право власності.

Від відповідача-2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані позивачем судові рішення залишити без змін, посилаючись на відсутність правових підстав для їх скасування.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 11.06.2003 позивач передав відповідачу-2 у безоплатне користування без визначення строку використання, за актом прийому-передачі основні засоби по базі відпочинку (далі-Акт), а саме: 1) дерев'яний будинок на 2 кімнати № 1 інв. № 1302 балансовою вартістю 3451 грн., залишковою вартістю 121 грн.; 2) дерев'яний будинок на 2 кімнати № 2, інв. № 1302а, балансовою вартістю 3451 грн., залишковою вартістю 121 грн.; 3) дерев'яний будинок на 3 кімнати № 3, інв. № 1303, балансовою вартістю 4441 грн., залишковою вартістю 137 грн.; 4) дерев'яний будинок на 3 кімнати № 4, інв. № 1303а, балансовою вартістю 4 4441 грн., залишковою вартістю 137 грн.; 5) дерев'яний будинок на 2 кімнати № 5, інв. № 1304, балансовою вартістю 3551 грн., залишковою вартістю 121 грн.; 6) приміщення клубу-столової, інв. № 1305, балансовою вартістю 7810 грн., залишковою вартістю 321 грн.

Також встановлено, що відповідач-2 вважав, що до нього від позивача перейшли права та обов'язки шляхом правонаступництва на об'єкти бази відпочинку, але через неможливість у повній мірі реалізувати свої права на це майно, відповідач-2 звернувся до суду із відповідним позовом про визнання права власності на ці об'єкти.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.04.2006 у справі № 9/109-06-3439, позов ТОВ "Електромонтаж-470" до Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Санаторію "Приморський" задоволено, визнано право власності за ТОВ "Електромонтаж-470" на будівлі та споруди бази відпочинку, які розташовані на Будацькій Косі Одеської області.

14.09.2010 відповідач-1 за результатами розгляду заяви відповідача-2 про оформлення права власності на базу відпочинку, прийняв Рішення, на підставі якого видав відповідачу-2 Свідоцтво на об'єкти нерухомості, які в ньому зазначені.

Судами встановлено, що у 2014 році ДП "Електромонтаж-470" ЗАТ "Електромонтаж" засновник якого наприкінці 2014 року зареєстрував нову редакцію статуту та змінив назву підприємства з ДП "Електромонтаж-470" ЗАТ "Електромонтаж" на ДП "Електромонтаж", оскаржив до апеляційного суду рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2006 у справі № 9/109-06-3439, яке за наслідками апеляційного перегляду було скасовано постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.12.2014, а у позові ТОВ "Електромонтаж-470" відмовлено.

Також встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 05.12.2016 у справі № 916/1882/16, яке набрало законної сили, відмовлено у позові Дочірньому підприємству "Електромонтаж-470" до ТОВ "Електромонтаж-470" про витребування у відповідача-2 нерухомого майна, яке було передано за Актом, з тих підстав, що за позивачем на дату складання Акту не було зареєстровано в установленому законом порядку право власності на об'єкти нерухомості, які були передані за Актом та не надано жодних доказів на підтвердження знаходження цього майна у відповідача-2, що свідчить про недоведеність наявності у позивача права власності на це майно та відсутність порушення його прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, свій висновок мотивував тим, що позивач не довів наявність у нього будь-яких прав на об'єкти нерухомості, а тому Рішення та Свідоцтво не порушує його прав та охоронюваних законом інтересів. При цьому суди вказали на те, що Рішення не приймалося на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2006 у справі № 9/109-06-3439.

Підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції відсутні з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 34 ч. 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 321 наведеного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2).

Приписами статті 15 вказаного Кодексу унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2).

Встановивши, що позивач не має будь-яких прав на спірне нерухоме майно, апеляційний суд дійшов висновку, що прийняте відповідачем-1 Рішення та видане на його підставі Свідоцтво не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, що виключає правові підстави для задоволення позову.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погоджується з наведеними висновками апеляційного суду, оскільки із встановлених ним обставин вбачається, що згідно рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2016 у справі № 916/1882/16 у позивача не виникло жодних прав та обов'язків щодо майна, яке зазначено у Акті, а тому Рішення та Свідоцтво жодним чином не впливають на його права.

Більш того, як встановлено судами, перелік майна, яке відображено у Акті та у Свідоцтві, є відмінним, що свідчить про помилковість тверджень позивача у касаційній скарзі про те, що майно, яке було надано у власність відповідачу-2 на підставі Рішення є тим самим майном, яке було передано за Актом.

Заявник касаційної скарги цих висновків не спростував.

Посилання позивача у касаційній скарзі на судове рішення в іншій справі, відхиляються, оскільки згідно частини третьої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому суди встановили, що Рішення не приймалося на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2006 у справі № 9/109-06-3439, скаржник цих обставин не спростував, звівши свої доводи до необхідності додатково перевірити докази, що, відповідно до приписів статі 300 частини 2 Господарського процесуального кодексу України, при здійсненні у касаційному порядку перегляду судових рішень не допускається, а сама лише необхідність додатково дослідити докази, які вже були досліджені судами, не є підставою, яка б була передбачена процесуальним законом для скасування судових рішень.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності постанови суду апеляційної інстанції, а доводи відзиву на касаційну скаргу ґрунтуються на нормах права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства і мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд касаційних скарг у справі належить покласти на позивача як скаржника.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Електромонтаж-470" залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2018 у справі Господарського суду Одеської області №916/1515/17, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов