РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року Справа №906/1072/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В.

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бондарчука Василя Івановича на рішення господарського суду Житомирської області від 10.04.2018 р. у справі №906/1072/17 (суддя Сікорська Н.А., повний текст рішення складено 16.04.2018 р.)

за позовом фізичної особи-підприємця Бондарчука Василя Івановича

до Управління житлово-комунального господарства енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради

про стягнення 114729,00 грн.

за участю:

позивача - Бондарчука В.І.,

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 10.04.2018 р. у справі №906/1072/17 у позові фізичної особи-підприємця Бондарчука Василя Івановича до Управління житлово-комунального господарства енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради про стягнення 114729,00 грн., відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення, посилаючись на ст.ст. 509, 525, 526, 598-610, 612, 625 ЦК України, ст.193 ГК України, враховуючи рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2011 р. у справі №18/1012, яким задоволено позов фізичної особи-підприємця Бондарчука Василя Івановича до Управління житлово-комунального господарства енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради про стягнення 152561,40 грн. основного боргу, зокрема, вказав, що позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні нарахування. Натомість виходячи з приписів ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивач про стягнення інфляційних та 3% річних, нарахованих з 2008 р. по 2013 р., звернувся до суду з пропуском трьохрічного строку позовної давності, з огляду на що підлягає до задоволення заявлене відповідачем клопотання про застосування до вимог позивача строку позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Апелянт, зокрема, зазначає, що суд не врахував положень ст.264 ЦК України та обставин сплати заборгованості відповідачем лише у 2014 р., що відповідно перервало перебіг строку позовної давності, і дійшов до невірного висновку про сплив строку позовної давності щодо стягнення інфляційних та 3% річних. Крім того, вказує на зупинення перебігу строку позовної давності, оскільки після звернення 29.11.2017 р. з позовною заявою, останню було повернуто ухвалою суду 05.12.2017 р. і вручено позивачу лише 02.01.2018 р., а з 03.01.2018 р. по 19.01.2018 р. апелянт хворів, що перешкодило йому усунути недоліки позовної заяви. З огляду на вказане, ФОП Бондарчук подав повторно позов до господарського суду 23.01.2018 р. та просив суд, враховуючи вказані обставини, захистити порушене право, визнавши поважними причини пропуску строку позовної давності при зверненні з позовною заявою до суду в січні 2018 р.

Відповідач, Управління житлово-комунального господарства енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення господарського суду Житомирської області від 10.04.2018 р. у справі №906/1072/17 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бондарчука Василя Івановича - без задоволення.

Відповідач не забезпечив явку свого представника у судове засідання.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с.150), а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Житомирської області від 07.06.2011 р. у справі №18/1012 позов фізичної особи-підприємця Бондарчука Василя Івановича до Управління житлово-комунального господарства енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради задоволено частково. Стягнуто з відповідача заборгованість в сумі 152561,40 грн., яка виникла за період з жовтня 2006 р. по грудень 2007 р. згідно договору на надання послуг зі збирання відходів в м. Новоград-Волинському від будинків приватного сектору від 10.01.2007 р. У позові в частині стягнення 52,27 грн. основного боргу відмовлено. Залишено позов без розгляду в частині стягнення 55741,19 грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 24.12.2013 р. у справі №18/1012 розстрочено виконання рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2011 р. у справі №18/1012 строком на один рік з січня 2014 р. по грудень 2014 р.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення суду від 07.06.2011 р. у справі №18/1012 відповідач виконав у повному обсязі, сплативши у період з 30.01.2014 р. по 08.12.2014 р. основний борг в сумі 152561,40 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.26-39) та не заперечується сторонами.

22.11.2017 р. позивач направив на адресу відповідача претензію з вимогою сплати 114729,00 грн., з яких 87268,00 грн. інфляційних та 27461,00 грн. 3% річних, за прострочення виконання грошового зобов'язання (а.с.40-42). Натомість відповідач вимоги претензії не виконав, нарахованих інфляційних та 3 % річних не сплатив.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання в сумі 152561,40 грн. та невиконання вимог претензії, позивач звернувся із вимогою про стягнення з Управління житлово-комунального господарства енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч.1 ст.173 ГК України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ст.526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України).

Згідно зі ст.599 ЦК України за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо зобов'язання не виконано належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обов'язки, у тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання унормовує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, перевіривши наведений представником позивача розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність заявлених до стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 27461,00 грн., та інфляційних нарахувань у розмірі 87195,14 грн. (замість заявлених 87268,00 грн.), нарахованих за період з 01.01.2008 р. по 31.12.2013р. на суму простроченої заборгованості 152561,40 грн. згідно уточненої позовної заяви (а.с.48-51).

06.03.2018 р. відповідач, вважаючи, що ФОП Бондарчук В.І. звернувся з позовом поза межами строку позовної давності, подав до господарського суду заяву про застосування строків позовної давності, з правомірністю вимоги якої і погодився суд першої інстанції та дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності у даній справі з огляду на таке.

Норми цивільного законодавства дають підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України), а тому 08.12.2014 р. (дата здійснення повної сплати заборгованості згідно рішення від 07.06.2011 р.) і є датою, коли зобов'язання припинилося.

Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 р. у справі №910/8131/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 23.01.2018 р. (згідно відтиску штемпеля підприємства поштового зв'язку на конверті) та просив стягнути з відповідача 87268,00 грн. інфляційних та 27461,00 грн. 3% річних за період з 01.01.2008 р. по 31.12.2013 р.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про зупинення строку позовної давності у зв'язку із зверненням з позовною заявою до суду 29.11.2017 р., матеріали якої були повернуті ухвалою від 05.12.2017 р., враховуючи наступне.

За приписами ч. 2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред'явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 р. у справі №908/828/17).

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду 23.01.2018 р., строк позовної давності, в межах якого позовна вимога могла бути задоволена, існував починаючи з 23.01.2015 р. Беручи до уваги, що повне погашення боргу відбулось до цієї дати, а саме 08.12.2014 р., така дія як повне погашення боргу не може переривати строк позовної давності, оскільки вона знаходиться поза межами такого строку. Отже, доводи апелянта щодо необхідності застосування до спірних правовідносин ст.264 ЦК України не заслуговує на увагу, оскільки не узгоджується з встановленими судом обставинами справи.

Встановивши прострочення відповідачем виконання ним грошового зобов'язання перед позивачем, та врахувавши положення наведених вище вимог законодавства України, колегія суддів дійшла висновку, що позивач звернувся до суду поза межами трирічного строку позовної давності, оскільки датою припинення грошового зобов'язання відповідача за договором є 08.12.2014 р., заявлені позовні вимоги стосуються періоду з 01.01.2008 р. по 31.12.2013 р., з даним позовом ФОП Бондарчук В.І. звернувся до суду 23.01.2018 р., а граничною датою в межах строку позовної давності є 23.01.2015 р.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу" (п.51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами №22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п.570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 10.04.2018 р. у справі №906/1072/17 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бондарчука Василя Івановича - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "27" липня 2018 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.