ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/2005/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1;

від відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю „Данлін) участі не брали;

від відповідача (Публічного акціонерного товариства „Одесагаз) - участі не брали;

від прокуратури ОСОБА_2;

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Одеської області, прийняте суддею С.П. Желєзною 27.04.2018 о 12 год 27 хв, м. Одеса, повний текст складено 07.05.2018,

у справі №916/2005/17

за позовом: Міністерства оборони України

до відповідачів:

- Товариства з обмеженою відповідальністю „Данлін;

- Публічного акціонерного товариства „Одесагаз;

за участю військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017р. Міністерство оборони України (далі МОУ) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Данлін (далі ТОВ „Данлін) та Публічного акціонерного товариства „Одесагаз (далі ПАТ „Одесагаз) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015, укладеного між ТОВ „Данлін та ПАТ „Одесагаз на суму 24409,22 грн, а також про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №2 від 01.12.2015, укладеного між ТОВ „Данлін та ПАТ „Одесагаз на суму 88160,13 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що спірні договори за своєю правовою природою є договорами факторингу, проте у відповідача - ТОВ „Данлін відсутня будь-яка фінансова ліцензія чи інший дозвіл на вчинення/надання послуг факторингу, а тому останній не мав права на укладення оспорених договорів. При цьому, позивач зазначає про те, що оспореними договорами порушено його права, як уповноваженого органу на управління державним майном, а саме: нежитловими будівлями Державного підприємства „Одеський автомобільний ремонтний завод, оскільки відчуження у межах справи про банкрутство №1-23-32/135-08-4825 вказаного майна з метою задоволення, в тому числі і кредиторських вимог ТОВ „Данлін, може призвести до набуття останнім права власності на державне майно.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 16.08.2017 порушено провадження у справі №916/2005/17.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.04.2018 у справі №916/2005/17 (суддя С.П. Желєзна) у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судове рішення мотивоване тим, що оскаржувані договори про відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015, №2 від 01.12.2015, укладені між ТОВ „Данлін та ПАТ „Одесагаз, за своїм змістом та направленістю не є договорами факторингу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2018 у справі №916/2005/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що укладені відповідачами договори №1 від 01.12.2015, №2 від 01.12.2015 про відступлення права вимоги не містять ознак договору факторингу, оскільки спірними договорами відступлено право грошової вимоги, його сторони є підприємцями, а можливе отримання ТОВ „Данлін фінансування від позивача в цілому чи в певній його частині виступає способом платежу. Звертає увагу скаржник і на те, що новий кредитор - ТОВ „Данлін в незаконний спосіб отримало право вимоги до Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський автомобільний ремонтний завод, а арбітражний керуючий-ліквідатор ОСОБА_3 у змові з ТОВ „Данлін не тільки не оскаржив ці договори, а й подав клопотання в інтересах ТОВ Данлін про заміну кредитора, у звязку з чим виникла необхідність для захисту порушеного права. Апелянт також вказує на те, що винесене господарським судом рішення про відмову у задоволенні позову не відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України.

ПАТ „Одесагаз власну правову позицію щодо апеляційної скарги в письмовому вигляді не висловило.

ТОВ "Данлін" 23.07.2018 через канцелярію суду надало відзив на апеляційну скаргу, який протокольною ухвалою від 24.07.2018 був залишений колегією суддів без розгляду з огляду на те, що зазначеним відповідачем не наведено жодної причини пропуску строку, встановленого судом для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 24.07.2018 представники позивача та військової прокуратури апеляційну скаргу підтримали; представники відповідачів участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про час та місце його проведення, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №483 від 12.07.2018, №149 від 13.07.2018 (а.с. 180,182).

Заслухавши пояснення представників позивача та прокуратури, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством „Одесагаз (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Данлін (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №1 (далі договір відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015) та договір про відступлення права вимоги №2 (далі договір відступлення права вимоги №2 від 01.12.2015), за умовами яких в порядку та на умовах, визначених цими договорами первісний кредитор відступає новому кредиторові, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору до боржника Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський автомобільний ремонтний завод.

За договором про відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015 новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання обовязку за рішенням Господарського суду Одеської області по справі №10/57-08-2730 від 29.09.2008, підтверджене ухвалою по справі №1-23-32/135-08-4825 від 08.02.2010, а саме: сплати заборгованості у розмірі 24409,22 грн (пункт 2 вказаного договору), а за договором про відступлення права вимоги №2 від 01.12.2015 новий кредитор набуває права вимагати від боржника належного виконання обовязку за рішенням Господарського суду Одеської області по справі №32/31-09-869 від 06.04.2009 та рішенням Господарського суду Одеської області по справі №23/79-09-3177 від 09.09.2009, підтверджене ухвалою по справі №1-23-32/135-08-4825 від 03.03.2014, а саме: сплати заборгованості у розмірі 87013,13 грн та 1147грн судового збору (пункт 2 вказаного договору).

Відповідно до пункту 3 договору про відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015 сума цього договору складає 24409,22 грн; відповідно до пункту 3 договору відступлення права вимоги №2 від 01.12.2015 сума договору складає 88160,13 грн.

Згідно з пунктом 4 договорів про відступлення права вимоги №1, №2 від 01.12.2015 права вимоги переходять до нового кредитора після повної сплати новим кредитором на користь первісного кредитора суми, передбаченої пунктом 3 даних договорів та підписання цих договорів; до нового кредитора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та зазначених у пункті 2 цих договорів.

Договори набирають чинності з моменту їх укладання сторонами та діють до повного виконання прийнятих на себе зобовязань; ці договори вважаються укладеними з моменту їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (пункти 17 договорів про відступлення права вимоги №1, №2 від 01.12.2015).

01.12.2015 на виконання договору про відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015 ТОВ „Данлін на рахунок Публічного акціонерного товариства „Одесагаз було перераховано 24409,22 грн, що підтверджується платіжним дорученням №9 від 01.12.2015; на виконання умов договору про відступлення права вимоги №2 від 01.12.2015 платіжним дорученням №8 від 01.12.2015 ТОВ „Данлін перерахувало Публічному акціонерному товариству „Одесагаз 88160,13 грн.

На виконання договору про відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015 за актом приймання-передачі від 01.12.2015 первісний кредитор передав, а новий кредитор набув належне первісному кредитору право вимагати від боржника належного виконання обовязку за рішенням Господарського суду Одеської області по справі №10/57-08-2730 від 29.09.2008, підтверджене ухвалою по справі №1-23-32/135-08-4825 від 08.02.2010, а саме: сплати заборгованості у розмірі 24409,22 грн, а за актом приймання-передачі від 01.12.2015 на виконання договору про відступлення права вимоги №2 від 01.12.2015 первісний кредитор передав, а новий кредитор набув належне первісному кредитору право вимагати від боржника належного виконання обовязку за рішенням Господарського суду Одеської області по справі №32/31-09-869 від 06.04.2009 та рішенням Господарського суду Одеської області по справі №23/79-09-3177 від 09.09.2009, підтверджене ухвалою по справі №1-23-32/135-08-4825 від 03.03.2014, а саме: сплати заборгованості у розмірі 87013,13 грн та 1147грн судового збору, разом 88160,13 грн.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги №1, №2 від 01.12.2015.

Відмовляючи у позові, місцевий господарський суд, виходив з того, що правові підстави для визнання недійсними спірних договорів відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спір про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 зазначено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

На підставі статті 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку (пункт 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11).

За твердженням скаржника договори про відступлення права вимоги №1 від 01.12.2015 та №2 від 01.12.2015 є договорами факторингу і мають бути визнані недійсними, оскільки новий кредитор не є фінансовою установою та не має відповідних ліцензій на здійснення факторингових операцій.

З вказаними твердженнями, висловленими позивачем як в позовній заяві, так і у апеляційній скарзі стосовно наявності правових підстав для визнання недійсними оспорених договорів, колегія суддів погодитись не може враховуючи наступне.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями, тож регулюються цивільним законодавством.

Водночас, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті Цивільного кодексу України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. В той час як у договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, як це передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України.

За наведеним у статті 1077 Цивільного кодексу України визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Саме таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 10.07.2007 у справі №26/347-06-6531, від 10.07.2018 у справі №6-301цс15, постановах Верховного Суду від 21.03.2018 №910/2489/17, від 30.01.2018 №904/9839/16 .

Метою укладення договорів уступки права вимог, що оспорюється є тільки сама передача (уступка) права вимоги. В той час як метою укладення договору факторингу, як випливає із наведених вище норм права, є надання фінансової послуги клієнту за плату, при цьому уступка права вимог є наслідком надання фінансової послуги.

За договорами уступки права вимоги від 01.12.2015 жодної із сторін не надавались жодна фінансова послуга. У оспорених договорах відсутні основні ознаки договору факторингу: фінансові послуги, надані за плату, під уступку права вимоги. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобовязання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин, що виникли між ним та первісним кредитором, тому заміна кредитора у зобовязанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобовязання, яке передається, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Враховуючи викладене, а також те, що оскільки за оспореними договорами жодна із сторін не передавала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що укладені між відповідачами договори є договорами факторингу.

Згідно з положеннями статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до правил статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

В силу вимог статтей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про не доведення позивачем суду належними засобами доказування того, що оспорювані ним договори про відступлення права вимоги суперечать закону та що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, у зв'язку з чим дійшов вірного висновку про відсутність порушень норм права при укладенні договорів №1 від 01.12.2015 та №2 від 01.12.2015, а також підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, укладених між відповідачами.

Посилання апелянта на те, що місцевим господарським судом при винесенні рішення не було враховано постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 у справах №3-254гс16, №3-477гс16 та від 13.04.2016 у справах №3-226гс16, №3-238гс16, не можуть бути прийняті до уваги, так як обставини у цих справах є істотно відмінними від обставин у даній справі, що переглядається в апеляційному порядку, а саме: за умовами договорів, про які йдеться у постановах по вказаним справам фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до боржника. Зокрема, у справах №3-254гс16, №3-477гс16, №3-226гс16, №3-238гс16 за позовами банківської установи оспорювалися договори уступки права вимоги, які містили ознаки договору факторингу та які були спрямовані на невиконання кредиторських вимог останнього.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з статтею 1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що була чинною на дату звернення позивача з позовом до суду, підприємства, установи, організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

В силу частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України в чинній редакції право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У рішенні Конституційного суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 зазначено, що виходячи зі змісту статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним судом України, види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям права як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття охоронюваний законом інтерес важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття охоронюваний законом інтерес у логічно-смисловому зв'язку з поняттям права треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, необхідними умовами захисту прав та охоронюваних інтересів особи, яка звертається до суду, є їх порушення або невизнання зі сторони іншої особи.

Відповідно до змісту наведених вище норм матеріального права та процесуального права вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена особами, визначеними у Цивільному кодексі України й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів, а саме: однією зі сторін або заінтересованою стороною, тобто права або інтереси яких були порушені укладенням спірного правочину.

У пункті 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 зазначено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, позивач у позовній заяві зазначив про те, що оспорювані договори порушують його права, оскільки на підставі договору №1 від 01.12.2015 у ТОВ Данлін виникло право вимоги до Державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний завод на суму - 24 409.22 грн, а за договором №2 від 01.12.2015 у ТОВ Данлін виникло право вимоги на суму - 88 160 грн. Враховуючи те, що майновий комплекс Державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний завод є державною власністю та перебуває у сфері управління Міністерства оборони України, як центрального органу виконавчої влади, а також враховуючи відсутність необхідних коштів на рахунках цього Державного підприємства, то вимоги ТОВ Данлін можуть бути задоволені лише за рахунок майна Державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний завод, що в свою чергу негативно вплине на права та законні інтереси Міністерства оборони України, як уповноваженого органу управління цим майном.

Про порушення інших прав в суді першої інстанції позивачем не зазначалось.

Судова колегія враховує, що в результаті укладення оспорених договорів від 01.12.2015 обсяг майнових зобов'язань Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський автомобільний ремонтний завод не змінився: до нового кредитора перейшли права в тому ж розмірі, що вони існували у первісного кредитора; не змінився і строк їх погашення.

Крім того, відповідно до частини першої статті 74 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Отже, Державне підприємство Одеський автомобільний ремонтний завод є самостійним суб'єктом господарювання, який несе відповідальність належним йому майном у правовідносинах, що мають зобов'язальний характер.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що права або охоронювані законом інтереси позивача були порушені укладенням відповідачами оспореного договору.

Безпідставними є також доводи скаржника щодо незалучення до участі у справі Державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний завод, тому що зазначена особа не є стороною оспорених договорів, а відтак не може виступати у даному спорі в якості одного з відповідачів. При цьому позивач ні при зверненні з позовною заявою, ні до закінчення підготовчого провадження у справі не заявляв клопотання про залучення вказаного підприємства до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Зазначене підприємство також не зверталось з відповідним клопотанням до суду, хоча було обізнано про укладення цих договорів, оскільки оспорені договори про відступлення прав слугували підставою для звернення ТОВ Данлін до Господарського суду Одеської області із заявою про заміну кредитора по справі №1-23-32/135-08-4825 про банкрутство Державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний завод з ПАТ Одесагаз на ТОВ Данлін. Відповідне клопотання було заявлено в день винесення місцевим господарським судом рішення у даній справі, а тому правомірно відхилено останнім. До того ж рішення у даній справі з огляду на викладене вище не може вплинути на права або обовязки цього підприємства щодо однієї із сторін.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у звязку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарського суду Одеської області норм права при прийнятті рішення від 27.04.2018 не знайшли свого підтвердження, у звязку з чим підстав для зміни чи скасування цього рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2018 у справі №916/2005/17 без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Міністерство оборони України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.07.2018.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна