ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2018 р. Справа № 914/2544/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Скрипчук О.С.

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Блонська І.П.

розглянув апеляційну скаргу Комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області (далі - КУ "Жидачівська ЦРЛ") б/н від 14.05.2018 (вх. № 01-05/1542/18 від 22.05.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.04.2018 (суддя Манюк П.Т. повний текст складено 24.04.18)

у справі № 914/2544/17

за позовом: КУ "Жидачівська ЦРЛ", м. Жидачів, Львівська обл.

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) Кробат Україна, с. Тростянець, Миколаївський район, Львівська обл.,

про визнання недійсним договору про інвестиційну діяльність

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - адвокат (ордер в матеріалах справи);

від відповідача: ОСОБА_3 - адвокат (ордер в матеріалах справи).

1.Розгляд справи.

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.

У судовому засіданні 19.07.2018р. здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ст. 222 ГПК України.

Хід розгляду апеляційної скарги викладений у відповідних ухвалах Львівського апеляційного господарського суду.

2. Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Під час судового засідання представником відповідача заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи звернення позивача до відповідача щодо укладення додаткової угоди до договору. Судом розяснено, що доказ виник після прийняття судового рішення, не був досліджений місцевим судом, а суд оцінює законність рішення на момент його прийняття.

Згідно з ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи вищенаведену норму процесуального закону, а також те, що наданий доказ здобутий після прийняття оскаржуваного рішення суду, суд апеляційної інстанції правову оцінку даного доказу при вирішенні апеляційної скарги у цій справі не надаватиме.

3. Короткий зміст позовних вимог.

Комунальна установа Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ Кробат Україна про визнання недійсним договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 (а.с. 5-7, т.1).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 03.02.2012 між ТОВ Кробат Україна та Жидачівською центральною районною лікарнею (перейменована в Комунальну установу Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області на підставі рішення Жидачівської районної ради від 26.04.2016 № 92) в особі головного лікаря ОСОБА_4, було укладено договір про інвестиційну діяльність № б/н, із терміном дії до 03.02.2022 (надалі Договір).

Позивач стверджує, що в тексті договору зазначено, що головний лікар Жидачівської центральної районної лікарні ОСОБА_4 діє на підставі статуту, зареєстрованого головою Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області 23 березня 1998 року № 158. Однак, як в статуті Жидачівської центральної лікарні Львівської області, так і в індивідуальній посадовій інструкції головного лікаря не вказано про те, що ОСОБА_4, як головному лікареві, надано повноваження на укладення та підписання договорів (правочинів) від імені Жидачівської центральної районної лікарні Львівської області. Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд визнати даний договір недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

В підготовчому провадженні позивач змінив підстави позову, подавши відповідну заяву (а.с. 35-42, т.2). Обґрунтовуючи позов на підставі змінених позовних вимог позивач зазначив, що перед укладенням спірного договору про інвестиційну діяльність ТОВ Кробат Україна мало оформити інвестиційний проект у вигляді планово-розрахункових документів, необхідних та достатніх для обгрунтування інвестування, організації та управління роботами з реалізації проекту в межах визначених вартості та терміну його реалізації та ознайомити із таким проектом позивача, як передбачено ч.ч. 2, 3 ст. 2 Закону України Про інвестиційну діяльність. Згідно зі ст.ст. 22, 23 Закону України Про режим іноземного інвестування іноземні інвестиції іноземними інвесторами здійснюються на основі концесійних договорів або договорів про інвестиційну діяльність. Враховуючи те, що субєктом концесійного договору, який передбачає надання іноземним інвесторам права на проведення господарської діяльності, повязаної із використанням обєктів, що перебувають у державній або комунальній власності і передаються у концесію (в тому числі із її реконструкцією для подальшого використання) з однієї сторони має бути орган державної влади або місцевого самоврядування, то, на думку позивача, договір на реконструкцію котельні комунальної установи не є концесією, а відтак таким договором за своїм змістом мав бути договір про інвестиційну діяльність, що передбачено ст. 23 Закону України Про режим іноземного інвестування. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 24 Закону України Про режим іноземного інвестування господарська діяльність на підставі зазначених у статті 23 цього Закону договорів (контрактів) регулюється законодавством України. Договори (контракти) повинні бути зареєстровані у терміни та в порядку, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відтак, договір про інвестиційну діяльність підлягав державній реєстрації і міг вважатися укладеним лише за фактом державної реєстрації договору.

Однак, спірний договір не укладався в порядку, передбаченому спеціальним законодавством відповідними положеннями ГК України та Закону України "Про режим іноземного інвестування, до моменту його укладення не було складено інвестиційного проекту чи ознайомлено із таким документом позивача, а за своїм змістом цей договір не є договором про інвестиційну діяльність, оскільки прибуток від здійснення реконструкції комунального майна, планувалося отримувати від власника такого майна, а не від третіх осіб спільно.

Позивач вважає, що сторони спору уклали між собою інвестиційний договір, який є удаваним і за своїм змістом є договором на виконання робіт та в подальшому надання результату таких робіт, як виду майна, в користування позивачу і отримання бюджетних коштів без проведення обовязкових процедур закупівлі. Так званий інвестиційний договір укладався сторонами з метою приховання інших правочинів, які мали укладатися відповідно до вимог спеціального законодавства, оскільки позивач є комунальною установою, а кошти, які надаються в його розпорядження є бюджетними коштами, за рахунок яких відповідач бажає отримувати прибуток згідно договору за здійснені ним роботи (послуги) чи повернення інвестиції з надприбутками. До даних правовідносин слід застосовувати положення Закону України Про здійснення державних закупівель. Позивач вважає, що встановлення факту нікчемності удаваного договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012, укладеного між ТОВ Кробат Україна та Жидачівською центральною районною лікарнею Львівської області, із застосуванням з ініціативи суду реституції, як наслідків його недійсності та встановленням чи урахуванням усього виконаного з обох сторін, буде справедливим та правосудним.

4.Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.04.2018 (суддя Манюк П.Т., повний текст складено 24.04.18) у справі № 914/2544/17, в задоволенні позову Комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня до відповідача: ТОВ Кробат Україна про визнання недійсним договору про інвестиційну діяльність відмовлено повністю.

Судове рішення у справі мотивоване ч.1 ст. 11, ст.ст. 202 , 203, ч. 1 ст. 215, ст. ст. 216, 235, 626, 627, 639 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), ст. 179 Господарського кодексу України (надалі ГК України), ст.ст. 2, 7, 9 Закону України Про інвестиційну діяльність від 18 вересня 1991 року №1560-XII і зроблено висновок, що уклавши спірний договір, сторони діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, володіли необхідною цивільною дієздатністю, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обовязків, які передбачені договором та виконували умови договору. Позивачем у справі не доведено суду, що оскаржуваний договір є удаваним і сторони його укладанням намагались приховати укладання договорів підряду, виконання робіт чи закупівлю товарів. Спірний договір не містить всіх положень, які притаманні договору про спільну діяльність, договору підряду чи договору на виконання робіт, про що зазначає позивач (зокрема, в ньому відсутні істотні умови які притаманні вище переліченим договорам). Не представлено також доказів, що підтверджують виконання сторонами спірного договору, як договорів підряду, виконання робіт чи закупівлі товарів. Оскільки на момент укладення договору інвестиція вже була реалізована, сторони шляхом укладення спірного договору, врегулювали лише порядок використання інвестиційного обєкту після реалізації інвестиції відповідачем. Суд встановив відсутність порушення законодавства у даних правовідносинах сторін, та відмовив в позові з підстав його необґрунтованості без застосування позовної давності.

5. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

Комунальна установа Жидачівська центральна районна лікарня з ухваленим рішенням суду не згідна, вважає його незаконним, необгрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що суб'єктом концесійного договору, який передбачає надання іноземним інвесторам права на проведення господарської діяльності, пов'язаної із використанням об'єктів, що перебувають у державній або комунальній власності і передаються у концесію (в.т. із її реконструкцією для подальшого використання) з однієї сторони має бути орган державної влади або місцевого самоврядування, то договір на реконструкцію котельні комунальної установи не є концесією, а відтак таким договором за своїм змістом мав бути договір про інвестиційну діяльність, що передбачено ст.23 Закону України "Про режим іноземного інвестування". Стверджує, що державну реєстрацію договорів (контрактів) здійснює Мінекономрозвитку та уповноважені ним органи. Державна реєстрація договорів (контрактів) є підставою для здійснення іноземної інвестиції за такими договорами (контрактами) відповідно до статей 23 та 24 Закону України "Про режим іноземного інвестування". Апелянт зазначає, що за своїм змістом цей договір не є договором про інвестиційну діяльність, оскільки прибуток від здійснення т.зв. реконструкції комунального майна, планувалося отримувати від власника такого майна, а не від третіх осіб спільно. Крім того зазначає, що договір передбачав виконання відповідачем на користь позивача робіт, та закупівлі необхідних матеріалів за власні кошти на певну суму, однак в подальшому повернення відповідачу витрачених коштів шляхом укладення договорів оренди обладнання повинно відбуватись відповідно до вимог законодавства про здійснення державних закупівель. А тому, на думку скаржника, на відповідача покладався не лише обов'язок щодо здійснення фінансування, а й організації робіт із закупівлі товарів, робіт, послуг з метою організації здійснення реконструкції, налагоджувальних робіт тощо, а вчинені відповідачем дії не є інвестицією. Вважає, що здійснення реконструкції котельні, в т.ч. шляхом пусконалагоджувальних робіт могло здійснюватися виключно на підставі договору підряду, оспорюваний договір за своїм змістом не є інвестиційним договором, а є договором на виконання робіт та закупівлю товарів для здійснення таких робіт. Зазначає, що сторони спору уклали між собою т.зв. інвестиційний договір, який є удаваним і за своїм змістом і є договором на виконання робіт та в подальшому надання результату таких робіт, як виду майна, в користування позивачу і отримання бюджетних коштів без проведення обов'язкових процедур закупівлі. Апелянт просить оскаржуване рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

ТОВ Кробат Україна у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу КУ Жидачівська центральна районна лікарня без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що згідно ст. 23 Закону України "Про режим іноземного інвестування" сторони спірного договору мали право, а не обов'язок укласти договір про спільну інвестиційну діяльність, і вони таким правом не скористались. Стверджує, що ТОВ «Кробат Україна» не використовує котельню позивача і котельня не передана йому у концесію. Посилається на те, що статтею 3 Закону України «Про режим іноземного інвестування» передбачає великий перелік форм здійснення інвестицій іноземними інвесторами, який не є вичерпним, оскільки останній пункт цього переліку дозволяє здійснювати інвестиції в інших формах, не заборонених законом, в тому числі без створення юридичної особи на підставі договорів із суб'єктами господарської діяльності України. Стверджує, що форма здійсненої відповідачем інвестиції (фінансування реконструкції котельні, з наступною здачею в оренду змонтованих під час реконструкції приладів і обладнання) не є забороненою жодною нормою законодавства України. Зазначає, що інвестором (відповідачем) здійснена реконструкція котельні, за допомогою якої опалюється приміщення комунальної лікарні - тобто в результаті такої інвестиції досягається соціальний ефект. Зазначає, що відповідач здійснив реалізацію інвестиційного проекту без залучення державних коштів, а тому вимоги абз. 6 ч.3 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» до нього не застосовуються. Вважає, що розробляти інвестиційний проект, як єдиний документ, який на думку позивача, мав йому пред'являтись до укладення договору, у відповідача обов'язку не було, оскільки інвестиція реалізовувалась відповідачем без державної підтримки. Зазначає, що як вбачається із змісту п.1 договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 р., на момент його укладення інвестор вже реалізував інвестицію -здійснив реконструкцію котельні ще у 2010 р. Стверджує, що на момент реалізації інвестиції інвестором у 2009-2010 р.р. Закон України «Про інвестиційну діяльність» не встановлював жодних вимог про наявність інвестиційного проекту. Також зазначає, що інвестиційний договір не передбачає виконання робіт та закупівлю товарів, не містить істотних умов договору підряду, а власником результату реконструкції є не позивач.

6. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

Зі справи вбачається, що згідно п. 1.3 Статуту Жидачівської центральної районної лікарні Львівської області, затвердженого загальними зборами колективу згідно протоколу №2 від 28.10.1997р., та зарестрованим Жидачівською районною державною адміністрацією №158 від 23.03.1998р., Жидачівська центральна районна лікарня є власністю Жидачівської районної ради народних депутатів (а.с. 11-20, т.1).

Відповідно до рішення XXI сесії V-го скликання Жидачівської районної ради від 18.06.2009р. №338 «Про погодження договору інвестування ТзОВ Кробат Україна, вирішено погодити договір інвестування ТзОВ Кробат Україна, надано дозвіл на встановлення обладнання та пристроїв для виробництва теплової енергії на опалення Жидачівської ЦРЛ в приміщення котельні в м. Жидачів по вул. Ярослава Мудрого (а.с. 58, т.1).

Для реалізації інвестиційного проекту ТОВ Кробат Україна залучило підрядника ТОВ ПВІЦ Західенерго, уклавши з ним договір від 14.08.2009 № 6, згідно з яким підрядник ТОВ ПВІЦ Західенерго зобовязався виконати проектні, будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи по реконструкції котельні Жидачівської центральної районної лікарні, для чого підрядник зобовязався також придбати та змонтувати в цій котельні необхідні матеріали, устаткування. Після виконання робіт за цим договором підрядник зобовязався передати виконані роботи та придбані змонтовані матеріали та устаткування замовнику. Пунктом 2.1. договору від 14.08.2009 № 6 визначена ціна робіт, яка включала в себе компенсацію витрат підрядника, в т. ч. на придбання необхідних матеріалів, устаткування та плату за виконану роботу і не мала перевищувати 1 105 000, 00 грн. Згідно з пунктом 4.1. договору від 14.08.2009 № 6, факт виконання робіт по реконструкції котельні згідно п. 1.1 цього договору сторони засвідчуватимуть актом запуску (початку роботи) котельні.

На виконання умов вищезазначеного договору, за замовленням відповідача, підрядник (ТОВ ПВІЦ Західенерго) здійснив роботи з реконструкції котельні відповідача, про що 09 серпня 2010 року за участі позивача, відповідача та ТОВ ПВІЦ Західенерго було складено та підписано акт запуску (початку роботи) котельні від 09.08.2010р. У п. 2 вказаного акту сторони засвідчили, що прилади і обладнання, які змонтовані при реконструкції котельні належать інвестору ТОВ Кробат Україна.

Як зазначає позивач, у 2010 році сторони домовились, що обслуговування та експлуатацію котельні позивача буде здійснювати ТОВ ПВІЦ Західенерго. Відтак між позивачем та ТОВ ПВІЦ Західенерго був укладений договір від 11.06.2010 № 109 на відпуск теплової енергії. Оскільки ТОВ ПВІЦ Західенерго не мало достатніх власних ресурсів для забезпечення теплопостачанням відповідача, то з моменту запуску котельні воно мало використовувати прилади та обладнання відповідача, змонтовані за кошти останнього. Тому, між відповідачем та ТОВ ПВІЦ Західенерго був укладений договір оренди обладнання для виробництва теплової енергії від 09.08.2010р. № 09/08-2010, згідно з яким відповідач передав, а орендар ТОВ ПВІЦ Західенерго прийняв в строкове платне користування обладнання для виробництва теплової енергії, яке є змонтоване та встановлене у приміщенні котельні позивача, загальною вартістю 1 104 500, 00 грн.

03.02.2012 між ТОВ Кробат Україна та Жидачівською центральною районною лікарнею (перейменована в Комунальну установу Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області на підставі рішення Жидачівської районної ради від 26.04.2016 № 92, а.с. 28, т.1) в особі головного лікаря ОСОБА_4, було укладено договір про інвестиційну діяльність № б/н, із терміном дії до 03.02.2022р. (а.с. 8-10, т.1).

Згідно п.1 договору про інвестиційну діяльність Інвестор (позивач) за власні кошти, відповідно до рішення Жидачівської районної ради № 338 від 18.06.2009 р., у 2010 році здійснив реконструкцію котельні Замовника (надалі - Відповідача), придбав та встановив (змонтував) прилади та обладнання для виробництва теплової енергії, здійснив підключення даного обладнання до наявних у Замовника двох котлів Viessmann, тим самим привівши котельню Замовника у робочий стан (надалі усі ці дії іменуватимуться Інвестиційним проектом). Встановлені Інвестором прилади та обладнання для виробництва теплової енергії надалі по договору іменуватимуться Інвестиційним обєктом.

Згідно п.п. 2-4 договору про інвестиційну діяльність визначено, що реалізація Інвестиційного проекту за цим договором здійснена у котельні Замовника за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, м. Жидачів, вул. Я. Мудрого, 29. Реалізація даного Інвестиційного проекту здійснена з метою забезпечення ефективного опалення (з високим рівнем коефіцієнту корисної дії) приміщень Жидачівської центральної районної лікарні, необхідністю модернізації засобів виробництва теплової енергії, здешевлення вартості її виробництва Замовником. Розмір здійснених Інвестором інвестицій в котельню Замовника оцінюється в розмірі 1 104 500,00 грн. за цінами 2010 року. Реалізація інвестиційного проекту здійснена за рахунок залучення іноземних інвестицій, а саме австрійської компанії ТзОВ СоціоХолдінгГмБХ, яка є засновником Інвестора.

Сторони засвідчують, що станом на серпень 2010 року реалізація інвестиційного проекту здійснена Інвестором в повному обсязі. На момент підписання даного договору усі прилади та обладнання для виробництва теплової енергії, що встановлені Інвестором, перебувають у робочому стані та експлуатуються для виробництва теплової енергії для потреб Замовника (п. 5).

Згідно п. 6 договору про інвестиційну діяльність, з початку реалізації даного інвестиційного проекту та до моменту укладення цього договору Інвестиційний обєкт за згодою Замовника було передано інвестором в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Промислово-виробничий іноваційний центр Західенерго, з яким Замовник уклав угоду про надання відповідних послуг. На момент укладення даного Договору про інвестиційну діяльність договір оренди Інвестиційного обєкта між інвестором та ТОВ ПВІЦ Західенерго є припиненим, що також погоджено Замовником.

Відповідно до п. 7 договору про інвестиційну діяльність передбачено, що з моменту укладення цього договору та на весь час його дії Замовник використовуватиме Інвестиційний обєкт з метою вироблення ним теплової енергії для власних потреб із залученням підприємства, що здійснюватиме технічний нагляд та технічне обслуговування котельні та встановлених в ній приладів та обладнання, в тому числі Інвестиційного обєкта.

Згідно з п.8 договору про інвестиційну діяльність, використання Замовником Інвестиційного обєкта протягом дії даного договору здійснюватиметься ним на умовах оренди, про що з Інвестором укладатимуться відповідні договори оренди згідно вимог чинного законодавства, в тому числі Закону України Про здійснення державних закупівель. Орендна плата за використання Інвестиційного обєкту повинна буде нараховуватись та сплачуватись щомісячно фіксованими платежами згідно договору оренди, незалежно від того, чи використовуватиметься Інвестиційний обєкт протягом усього строку дії даного договору.

Відповідно до п.10 договору про інвестиційну діяльність, у випадку, якщо Замовником не укладатиметься з будь-яких причин договір оренди Інвестиційного обєкта чи неналежним чином здійснюватимуться орендні платежі (прострочення виконання зобовязання по сплаті орендних платежів здійснюватиметься понад два місяці), Інвестор вправі вимагати сплату компенсації по реалізації інвестиційного проекту, сума якої розраховуватиметься наступним чином: К = 1104500,00грн. / 10 років х Р х Інфл. х 1,5 ,

де Р це кількість років, що залишилась до закінчення строку дії цього договору. При визначення таких років неповний рік рахуватиметься Сторонами за повний рік, Інфл. це загальний індекс інфляції за весь час з моменту початку реалізації інвестиційного проекту (серпня 2010 року) до моменту визначення розміру компенсації.

Згідно п. 12 договору про інвестиційну діяльність передбачено, що після сплати Замовником повної суми компенсації згідно цього договору, Інвестиційний обєкт перейде у державну власність, згідно умов даного договору.

Згідно п. 14 договору про інвестиційну діяльність цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами зобовязань згідно даного договору. Строк дії Інвестиційного проекту згідно цього договору визначено сторонами до « 3» лютого 2022 року, якщо інший строк не буде визначено сторонами додатково.

Відповідно до п. 15 договору про інвестиційну діяльність, протягом трьох місяців з моменту закінчення строку дії Інвестиційного проекту, за умови належного виконання Замовником своїх грошових зобовязань перед Інвестором, Замовник матиме право здійснити викуп Інвестиційного обєкта за 1,00 (одну) гривню.

В доповнення до вище вказаної інвестиції ТзОВ Кробат Україна (на підставі Доповнення до договору про інвестиційну діяльність від 01.10.2012 р.) здійснив додаткову інвестицію в розмірі 86 000,00 грн. для встановлення системи перегрітої води для сушки білизни (демонтовано паровий котел). Після здійснення додаткової інвестиції розмір орендної плати за користування приладами та обладнанням для виробництва теплової енергії зріс на 3092,52 грн. за кожний місяць (протягом 4-х років з моменту її запровадження) (а.с. 57, т.1).

На виконання умов договору про інвестиційну діяльність, сторонами у справі протягом 2012-2016 р.р. було укладено шість договорів про закупівлю послуг оренди за державні кошти, копії яких містяться у матеріалах справи, а саме: договори про закупівлю послуг оренди за державні кошти № 5 від 05.10.2012 р., № 5 від 22.01.2013 р., № 5Т від 28.02.2014 р., № 66 від 27.02.2015 р., №155 від 22.12.2015 р., № 81-1 від 09.03.2016 р.

Однак на періоди червень-листопад 2015 року та починаючи з 04.10.2016 року і на момент подачі позовної заяви договорів про закупівлю послуг оренди за державні кошти укладено не було, оплату за послуги оренди у вказані періоди відповідач також не здійснював.

До підписання сіпного договору про інвестиційну діяльність у 2012 р. усі договори із ТОВ ПВІЦ Західенерго, що стосувалися котельні відповідача були розірвані, зокрема договір оренди обладнання для виробництва теплової енергії №09/08-2010 від 09.08.2010 р. був розірваний шляхом укладення відповідної Додаткової угоди від 02.02.2012 р. (.ас. 140-142).

Згідно договору №37 від 04.10.2012р. ТзОВ Кробат Україна реалізовано додаткову інвестицію із залученням підрядника ТзОВ ПВІЦ Західенерго. Вказане позивач підтверджує Договором № 37 від 04.10.2012 р.,довідкою про вартість згідно якого підрядник приймав зобовязання виконати роботи по встановленню системи перегрітої води для сушки білизни і котельні Жидачівської центральної районної лікарні загальною вартістю робіт 85 999,20 грн з ПДВ (а.с. 256-257, т.1).

В провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа №914/2090/17 за позовом ТОВ Кробат України до Комунальної установи „Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області про стягнення компенсації по реалізації інвестиційного проекту згідно з договором про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 року в розмірі 2 011 294, 50 грн. Рішенням суду від 12.12.2017 у справі № 914/2090/17, яке набрало законної сили, позовні вимоги було задоволено повністю, вирішено стягнути з комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області на користь ТОВ Кробат Україна 2 011 294, 50 грн компенсації по реалізації інвестиційного проекту згідно з договором про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 (а.с. 61-69, т.2).

7. Норми права та мотиви, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови, висновки суду.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини (ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків (ч.1 ст.202 ЦК України).

Частинами 1, 7 ст.179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави визнання правочину недійсним визначено ст.215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. (ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як роз'яснено у п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі постанова № 11), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом п. 2.9 зазначеної постанови відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину.

Позивач у позовній заяві стверджує, що сторони уклали між собою інвестиційний договір від 03.02.2012 р., з метою приховання інших правочинів, які мали укладатися відповідно до вимог Закону України Про здійснення державних закупівель, який є удаваним і за своїм змістом є договором на виконання робіт.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст.235 ЦК України). Таким чином, закон прямо не передбачає недійсності удаваного правочину, а вимагає у такому випадку застосування до спірних правовідносин норми права, яка регулює той правочин, який сторони дійсно мали на увазі укласти.

Відповідно до п.3.11 постанови № 11 позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати насправді вчинений правочин; 4) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Тобто, основним юридичним фактом, який повинен встановити суд, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 р.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов язків (ч.1 ст.626 УК України). Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Судами встановлено, що на виконання умов спірного інвестиційного договору від 03.02.2012 р., сторонами у справі протягом 2012-2016 років укладено шість договорів між сторонами про закупівлю послуг оренди за державні кошти, а саме: договори про закупівлю послуг оренди за державні кошти від 05.10.2012 № 5, від 22.01.2013 № 5, від 28.02.2014 № 5Т, від 27.02.2015 № 66, від 22.12.2015 № 115, від 09.03.2016 № 81-1, на підставі яких позивач сплачував відповідачу кошти за послуги оренди приладів та обладнання для виробництва теплової енергії, встановлених у котельні, яка знаходиться на балансі позивача, згідно договорів про закупівлю послуг оренди за державні кошти.

Матеріали даної справи містять також рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2017 р., яке набрало законної сили, у справі № 914/2090/17 за позовом ТОВ Кробат України до Комунальної установи „Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області про стягнення компенсації по реалізації інвестиційного проекту згідно з договором про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 року в розмірі 2 011 294, 50 грн. Зазначеним рішенням позовні вимоги задоволено повністю, вирішено стягнути з комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області на користь ТОВ Кробат Україна 2 011 294, 50 грн компенсації по реалізації інвестиційного проекту згідно з договором про інвестиційну діяльність від 03.02.2012.

Суд першої інстанції зробив висновок, що ці обставини свідчать про те, що, уклавши спірний договір, правове регулювання якого визначене Законом України Про інвестиційну діяльність від 18.09.1991 р. № 1560-ХП (далі Закон № 1560-ХП), в редакції, чинній на дату укладення спірного інвестиційного договору, сторони діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, володіли необхідною цивільною дієздатністю, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обовязків, які передбачені договором та виконували умови договору. Водночас, позивачем у справі не доведено суду, що оскаржуваний договір є удаваним і сторони його укладанням намагались приховати укладання договорів підряду, виконання робіт чи закупівлю товарів. Спірний договір не містить всіх положень, які притаманні договору про спільну діяльність, договору підряду чи договору на виконання робіт, про що зазначає позивач (зокрема, в ньому відсутні істотні умови які притаманні вище переліченим договорам). Не представлено також доказів, що підтверджують виконання сторонами спірного договору, як договорів підряду, виконання робіт чи закупівлі товарів. Оскільки на момент укладення договору інвестиція вже була реалізована, сторони шляхом укладення спірного договору, врегулювали лише порядок використання інвестиційного обєкту після реалізації інвестиції відповідачем.

Разом з тим, Законом № 1560-ХП визначено загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України. Відповідно до абзаців 1-4 ст.1 названого Закону, в редакції, чинній на момент укладення спірного договору інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності. Інвестиції у відтворення основних фондів і на приріст матеріально-виробничих запасів здійснюються у формі капітальних вкладень.

Інвестиційна діяльність здійснюється, зокрема, на основі спільного інвестування, здійснюваного громадянами та юридичними особами України, іноземних держав.

Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей. (абз. 1 ч.3 ст.2 Закону № 1560-ХП).

Згідно з ч.3 ст. 2 Закону № 1560-ХП в редакції до змін 23.03.2017 р. інвестиційний проект - це сукупність цілеспрямованих організаційно-правових, управлінських, аналітичних, фінансових та інженерно-технічних заходів, які здійснюються суб'єктами інвестиційної діяльності та оформлені у вигляді планово-розрахункових документів, необхідних та достатніх для обґрунтування, організації та управління роботами з реалізації проекту. Розробленню інвестиційного проекту може передувати розроблення проектної (інвестиційної) пропозиції.

При розгляді господарської справи № 914/2090/17 судом встановлено, що ТОВ Кробат Україна звернулась з позовом до комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня про стягнення компенсації по реалізації інвестиційного проекту згідно договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 р. Застосувавши до спірних правовідносин Закон № 1560-ХП, суд першої інстанції не звернув увагу про відсутність в матеріалах справи інвестиційного проекту, наявність якого і передбачала норма ч.3 ст.2 Закону № 1560-ХП, про що неодноразово зазначав позивач у даній справі.

Щодо тверджень відповідача, що він є товариством з іноземними інвестиціями, то матеріали справи не містять довідки про зарахування на його баланс іноземної інвестиції, як того вимагають приписи ст.1 Закону України Про режим іноземного інвестування від 19.03.1996 р. № 93/96-ВР (далі Закон № 93/96-ВР): підприємство набирає статусу підприємства з іноземними інвестиціями з дня зарахування іноземної інвестиції на його баланс.

Згідно ч.1 ст.116 ГК України підприємство, створене відповідно до вимог цього Кодексу, в статутному капіталі якого не менш як десять відсотків становить іноземна інвестиція, визнається підприємством з іноземними інвестиціями. Підприємство набуває статусу підприємства з іноземними інвестиціями з дня зарахування іноземної інвестиції на його баланс.

Відповідно до ст.13 Закону № 93/96-ВР в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, державна реєстрація іноземних інвестицій здійснюється Урядом Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями протягом трьох робочих днів після фактичного їх внесення у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Незареєстровані іноземні інвестиції не дають права на одержання пільг та гарантій, передбачених цим Законом.

Зазначене дає підстави суду апеляційної інстанції зробити висновки про безпідставність тверджень відповідача, що у даному випадку мав місце факт іноземної інвестиції, і про правомірне незастосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин Закону № 93/96-ВР. Враховуючи викладене, також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача, що укладений спірний інвестиційний договір є нікчемним в силу Закону № 93/96-ВР, оскільки підлягав державній реєстрації.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду, що уклавши спірний договір, сторони діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обовязків, які передбачені спірним договором про інвестиційну діяльність. Проте, також вважає, що оспорюваний договір не містить істотних умов, які необхідні для укладення договору про спільну діяльність, договору підрядних робіт чи закупівлю послуг. Також суд апеляційної інстанції відзначає, що правовий аналіз дійсності договорів про закупівлю послуг оренди за державні кошти, укладених між сторонами у справі в межах реалізації інвестиційного проекту відповідно до рішення Жидачівської районної ради № 338 від 18.06.2009 р. і на виконання умов Договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 р., виходить за межі предмету спору у даній справі. Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що, уклавши спірний інвестиційний договір від 03.02.2012 р., сторони мали на меті приховати укладення договору про закупівлю послуг всупереч Закону України Про здійснення державних закупівель від 01.06.2010 р. № 2289-УІ (далі Закон № 2289-УІ), в редакції, чинній на дату укладення спірного інвестиційного договору.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти встановлені Законом № 2289-УІ. В розумінні приписів названого Закону державна закупівля - це придбання замовником товарів, робіт і послуг за державні кошти у порядку, встановленому цим Законом; замовники - це розпорядники державних коштів, які здійснюють закупівлю в порядку, визначеному цим Законом. Позивач заснований на комунальній власності і фінансується з місцевого бюджету. Закупівля товарів, робіт і послуг за рахунок державних коштів позивачем мала здійснюватися з дотриманням вимог Закону № 2289-УІ (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), керуючись вартісними межами, установленими у ч. 1 ст. 2 цього Закону. При цьому замовник не мав права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування вимог ч. 2 ст. 4 Закону № 2289-УІ (В доповнення до вищевказаної інвестиції ТзОВ Кробат Україна на підставі Доповнення до договору про інвестиційну діяльність від 01.10.2012 р., здійснив додаткову інвестицію в розмірі 86 000,00 грн. для встановлення системи перегрітої води для сушки білизни (демонтовано паровий котел). Відповідно до названого закону умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі, тендерна пропозиція має відповідати умовам тендерної документації.

Крім цього, відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу регулюються Бюджетним кодексом України (далі БК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України (в редакції, чинній на час укладення спірного правочину, 03.02.2012 р.) для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 48 БК України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисами, ураховуючи необхідність виконання бюджетних зобовязань минулих років, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 48 БК України розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів узято зобовязання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, установлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобовязання та не утворюється бюджетна заборгованість. Частиною 4 ст. 48 БК України передбачено, що зобовязання, узяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, установлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобовязаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до ч. 6 цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Узяття таких зобовязань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобовязань не здійснюються. При цьому видатки та кредитування місцевих бюджетів включають бюджетні призначення, установлені рішенням про місцевий бюджет, на конкретні цілі, повязані з реалізацією програм та заходів згідно зі ст.89-91 БК України (ч.1 ст.70 БК України).

Отже, аналіз наведених вище норм Бюджетного кодексу України дає підстави зробити висновок, що замовляючи послуги за бюджетні кошти під час укладення договорів на закупівлю таких послуг необхідно обовязково також враховувати наявність відповідного бюджетного призначення (асигнування).

Згідно ч.ч.4,7 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду.

При розгляді справи № 914/2090/17 за позовом за позовом ТОВ Кробат України до відповідача : Комунальної установи „Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю Промислово-виробничий іноваційний центр Західенерго про стягнення компенсації по реалізації інвестиційного проекту згідно Договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 р. в розмірі 2 011 294, 50 грн. Господарським судом Львівської області встановлено, що з червня 2015 р. та починаючи з 04.10.2016 р. по день прийняття цього рішення договорів про закупівлю послуг оренди за державні кошти між сторонами укладено не було, то у серпні 2015 р. в ТОВ «КРОБАТ УКРАЇНА» виникло право на стягнення компенсації, передбаченої п.10 Договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012 р.

Комунальна установа Жидачівська центральна районна лікарня не була стороною договору № 6 від 14.08.2009 р., оскільки останній укладено між ТОВ Кробат Україна та ТОВ Промислово-виробничим інноваційним центром Західенерго на виконання проектних, будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт по реконструкції котельні Жидачівської центральної комунальної лікарні в м.Жидачів. Позивач також не погоджував ціну робіт по реконструкції котельні, балансоутримувачем якої він є, а підписання акту введення котельні в експлуатацію не є доказом узгодження вартості робіт. Ціна робіт узгоджена сторонами договору № 6 від 14.08.2009 р. задовго до укладення спірного інвестиційного договору від 03.02.2012 р. Загальна вартість приладів та обладнання належних на праві власності ТОВ Кробат Україна, змонтованого на котлах Viessman, що перебувають на балансі лікарні, складає 1 104 500 грн. І саме цей розмір інвестиційного внеску ТОВ Кробат Україна належить до компенсації за 10 років згідно оспорюваного договору. Першочергово договори оренди обладнання, встановленого в котельні, по відповідних договорах орендувало ТОВ Промислово-виробничий інноваційний центр Західенерго.

Однак, виконання спірного договору не позбавляє права позивача оспорювати його в судовому порядку.

Згідно з ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Від так, суд апеляційної інстанції вважає, що оспорюваний інвестиційний договір від 03.02.2012 р. підлягає визнанню недійсним.

Позивач у відзиві на позов заявляє про застосування позовної давності(а.с. 37-52, т.1) та подав до суду першої інстанції окрему заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 3-4, т.2).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право через суд.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин (правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 р. по справі № 6-152цс14).

Враховуючи те, Комунальна установа Жидачівська центральна районна лікарня, є стороною оспорюваного договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012, а тому позивачу було відомо про зміст цього договору з часу його укладення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У висновках Верховного Суду України від 01.08.2014р. у спорах щодо застосування позовної давності зазначено, що ч.4, ч.5 ст. 267 ЦК передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності, та встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Позивач звернувся до суду з даним позовом лише 07.12.2017р. тобто, після спливу трьох років загальної позовної давності. Проте, причин поважності чи наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, позивачем суду не подано.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

За відсутності у матеріалах справи клопотань позивача про поважність пропуску позовної давності, за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності, в позові належить відмовити з підстав пропуску позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (абз. 1 ч.2 ст.277 ГПК України).

Колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Господарського суду Львівської області від 18.04.2018 у цій справі і прийняття нового рішення, яким в позові про визнання недійсним договору від 03.02.2012р. відмовити за спливом позовної давності.

Згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального і процесуального права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

8. Судові витрати.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пп. «б», «в», п. 4 ч. 1 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в покласти на Комунальну установу Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області на підставі ст.ст.129,282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 252, 269, 270, 277, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 18.04.2018 у цій справі скасувати і прийняти нове рішення. В позові Комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня до ТОВ Кробат Україна про визнання недійсним договору про інвестиційну діяльність від 03.02.2012р. відмовити за спливом позовної давності.

3. Судові витрати покласти на Комунальну установу Жидачівська центральна районна лікарня .

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.07.2018р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Скрипчук О.С.

Суддя Хабіб М.І.