ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2018 р. Справа № 922/32/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - адвоката Срібної Н.І.

відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги ТОВ "Авіста і К" (вх.№ 978Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі № 922/32/18 (повний текст якого складено 02.05.2018 в приміщенні зазначеного суду суддею Лавровою Л.С.)

за позовом ТОВ "Авіста і К", м. Дніпропетровськ,

до ФОП Кузнецова Сергія Вікторовича, м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2018 до господарського суду Харківської області звернулось ТОВ "Авіста і К", м. Дніпро з позовом, в якому просило стягнути з ФОП Кузнецова Сергія Вікторовича м. Харків на свою користь:

- інфляційні втрати за договором поставки № 103 від 10.06.2014 року у розмірі 1254100,76 грн.;

- 3% річних від простроченої суми боргу за договором поставки № 103 від 10.06.2014 року у розмірі 104569,87 грн.;

- штраф у розмірі 413248,83 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки № 103 від 10.06.2014 року в частині несвоєчасної оплати за отриманий товар на підставі специфікацій та рахунків на оплату.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у даній справі позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП Кузнецова Сергія Вікторовича м. Харків (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код особи НОМЕР_1) на користь ТОВ "АВІСТА І К" (49005, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Соборний район, проспект Дмитра Яворницького, буд. 17-В, ідентифікаційний код особи 33769816) 3% річних в сумі 80836,22 грн., інфляційні втрати - 903439,01 грн. та 14764,13 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволених позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з ФОП Кузнецова С.В. на користь ТОВ "Авіста і К" 3% річних від простроченої суми боргу за договором поставки № 103 від 10 червня 2014 року у розмірі 23 733,65 грн., штраф у розмірі 413 248,83 грн., інфляційні втрати у розмірі 350 661,75 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційних вимог заявник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 % річних в сумі 23 733,65 грн., інфляційних втрат у розмірі 350 661,75 грн., суд першої інстанції застосував до нарахувань, здійснених до 29.12.2014, наслідки спливу строку позовної давності, що, на думку апелянта, не відповідає нормам діючого законодавства, оскільки мали місце обставини, які обумовили переривання строків позовної давності.

В якості таких обставин позивач послався на подання позову про стягнення основного боргу (господарська справа №922/4306/16), а також визнання боргу відповідачем у своїх відповідях на претензії позивача.

Крім того, на думку позивача, у своєму рішенні суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що відсутні причини для переривання строку позовної давності з посиланням на те, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Крім того, заявник зазначає, що відповідачем пропущено строк подання заяви про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 у справі відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, відповідачу встановлено строк до 12.06.2018 для надання відзиву.

15.06.2018 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.06.2018 призначено справу до розгляду на 02.07.2018.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.07.2018 оголошено про перерву у розгляді справи до 19.07.2018.

16.07.2018 від позивач надійшли пояснення в обґрунтування вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2018 оголошено про перерву у розгляді справи до 26.07.2018.

В судове засідання, призначене на 26.07.2018 представник відповідача не з'явився, причину неявки не повідомив, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу позивача за відсутності представника відповідача, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2014 року між ТОВ "Авіста і К" (позивач) та ФОП Кузнецовим Сергієм Вікторовичем (відповідачем) було укладено договір поставки № 103, у відповідності до умов якого, в порядку та на умовах визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, позивач зобов`язався поставити відповідачу металопрокат, а відповідач зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість.

Пунктом 2.2 договору сторони передбачили, що загальна сума договору складає сумарну вартість товару, визначену за всіма специфікаціями до даного договору з урахуванням ПДВ.

Специфікаціями до договору від 10.06.2014, від 16.06.2014, від 23.06.2014, від 07.07.2014, від 09.07.2014 та від 16.07.2014 сторони узгодили кількість, ціну та суму поставки партій товару.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вищезазначеного договору, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2066244,17 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № 350 від 13.06.2014 - 328830,17 грн;

- № 364 від 17.06.2014 - 331201,83 грн;

- № 397 від 24.06.2014 - 316993,4 грн;

- № 430 від 07.07.2014 - 91982,42 грн;

- № 435 від 08.07.2014 - 304567,58 грн;

- № 455 від 11.07.2014 - 356931,85 грн;

- № 475 від 17.07.2014 - 335736,92 грн.

На виконання умов п. 2.3 договору, для оплати вартості поставленого товару, позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 2066244,17 грн., а саме:

- рахунок на оплату № 768 від 10.06.2014 на суму 328830,17 грн;

- рахунок на оплату № 811 від 16.06.2014 на суму 331201,83 грн;

- рахунок на оплату № 888 від 23.06.2014 на суму 316993,4 грн;

- рахунок на оплату № 1026 від 07.07.2014 на суму 396550,0 грн;

- рахунок на оплату № 1079 від 09.07.2014 на суму 356931,85 грн;

- рахунок на оплату № 1140 від 16.07.2014 на суму 335736,92 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору, відповідач зобов`язаний здійснити оплату за поставлений товар, на підставі наданого позивачем рахунку, шляхом перерахунку грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача двома рівними частинами, а саме 50% протягом 10 днів з дати отримання товару та 50% протягом 20 днів з дати отримання товару.

Однак, всупереч умовам укладеного сторонами договору відповідачем проводилась оплата за поставлений товар з порушенням встановлених строків оплати, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення заборгованості та нарахованого штрафу (справа №922/4306/16) і подальше звернення з вимогами по цій справі про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду у справі №922/4306/16 встановлено, що позивачем здійснено поставку товару на загальну вартість 2066244,17 грн., але було оплачено лише 1173575,40 грн. Під час розгляду справи №922/4306/16 позивачем було сплачено ще 256931,85 грн. за отриманий товар, тому судом було припинено провадження у справі в цій частині та стягнено з відповідача залишок заборгованості з нарахованим штрафом відповідно до п. 9.3 договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1. Постанови ПВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи обставини, встановлені Харківським апеляційним господарським судом при розгляді справи №922/4306/16, які не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини (відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України), а також наявні в матеріалах справи докази здійснення поставки товару за договором поставки №103 і порушення строків оплати за поставлений товар, колегія суддів вважає, що у справі наявні підстави для нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3% річних на суму простроченої заборгованості у відповідності до ст. 625 ЦК України.

В загальному підсумку позивачем було нараховано відповідачу 1254100,76 грн. інфляційних втрат і 104569,87 грн. відсотків річних.

В той же час, до винесення рішення у спорі відповідачем було заявлено про застосування правових наслідків спливу строків позовної давності по заявленим позивачем вимогам у порядку ст. 267 Цивільного кодексу України (а.с. 193-196).

Заява була задоволена судом першої інстанції і позовні вимоги задоволені частково, за вирахуванням сум, заявлених за межами позовної давності, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заперечуючи проти заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності позивач вказував на пропуск відповідачем встановленого судом строку на подання заяв по суті справи.

Колегія суддів не може погодитися із таким твердженням і зазначає наступне.

Главою 6 першого розділу Господарського процесуального кодексу України встановлено загальні положення про процесуальні строки в господарському процесі. Статтею 113 ГПК України встановлено, що процесуальними строками є строки в межах яких вчиняються процесуальні дії, такі строки встановлюються законом або судом.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

В силу наведеного колегія суддів зазначає, що позивач безпідставно ототожнює процесуальні строки на подання заяв (глава 6 розділу 1 ГПК України) з визначеним нормами матеріального права інститутом позовної давності, про застосування якого сторона повинна заявити до винесення рішення у справі (ч.ч. З, 4 ст. 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання процесуальних вимог, встановлених главою 3 (підготовче провадження) ГПК України, відповідачем у підготовчому провадженні долучено до матеріалів справи обсяг процесуальних документів, доказів та заяву про застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу, тобто будь-які порушення строків подання заяви відсутні.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності було здійснено відповідачем згідно закону, в силу чого заява підлягала прийняттю і розгляду судом.

Розглянувши заяву про застосування наслідків спливу строку позовної даності, господарський суд першої інстанції здійснив перерахунок сум боргу в межах строку позовної даності за кожною з видаткових накладних (розрахунок наведений у рішенні), внаслідок чого задовольнив позовні вимоги частково, за винятком вимог, заявлених за межами строків даності.

В той же час позивач наполягає на застосуванні до спірних правовідносин приписів ст. 264 ЦК України: перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що погоджується із висновками місцевого господарського суду про те, що відсутні підстави для переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

В цій частині колегія суддів звертає увагу, що позивач у своїй апеляційній скарзі і письмових поясненнях послався на дві різнорідні підстави переривання строку позовної даності (подання позову, визнання вимог боржником) і декілька самостійних подій, що тягнуть переривання строку (дати подання позову та направлення листів відповідачем), однак при цьому не зазначив визначеної, конкретної дати такого переривання.

В силу цих обставин колегія суддів в ході апеляційного перегляду вимушена надати оцінку всім без виключення підставам і можливим датам, на які послався позивач.

Щодо подання позову як підстави переривання строку позовної даності колегія суддів зазначає таке.

Дійсно, в 2017 році позивачем був поданий позов у господарській справі №922/4306/16. Виходячи зі змісту рішення суду від 27.02.2017 та постанови апеляційної інстанції від 26.04.2017 предметом позову була сума боргу за поставлений товар. Вимоги про стягнення штрафу, 3% річних, інфляційних позивачем у справі №922/4306/16 не заявлялись.

В обґрунтування твердження про переривання строку давності позивач у своїх поясненнях суду зазначив, що нараховані суми 3% річних та інфляційних є «частиною основного боргу», в силу чого пред'явлення позову у справі №922/4306/16 є, на думку позивача, стягненням тільки частини боргу, що свідчить про переривання строку та можливість стягнення 3% річних та інфляційних на протязі трьох років, наступних за днем подання позову. В обґрунтування своїх тверджень позивач послався на постанову ВСУ у справі №910/1264/16 від 16.11.2016, відповідно до змісту якої вимоги про сплату 3% річних та інфляційних «входять до складу основного зобов'язання».

Дослідивши аргументи позивача та зміст постанови ВСУ у справі №910/1264/16 від 16.11.2016, колегія суддів вирішила не застосовувати наведену у цій постанові ВСУ правову позицію, опираючись на таке.

По-перше, наведене у постанові ВСУ казуальне тлумачення ч.2 ст. 625 ЦК України є твердженням про юридичну тотожність зобов'язання з поставки товару та зобов'язань, які виникли на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Фактично колегія суддів ВСУ зазначила, що ці зобов'язанням є частинами один одного. Таке твердження з очевидністю є суперечливим, оскільки підстави виникнення зобов'язань, їх розмір, порядок нарахувань та виконання є різними, що свідчить про нетотожність цих зобов'язань.

Крім того, таке тлумачення прямо суперечить принципу правової визначеності, оскільки віднесення 3% річних та інфляційних до основного зобов'язання (в даному випадку зобов'язання з поставки товару) не випливає ані зі змісту норм ст. 625 ЦК України, ані зі змісту інших норм цивільного законодавства.

Тому, погоджуючись з тим, що зобов'язання, які виникають за ч.2 ст. 625 ЦК України є особливим видом відповідальності, який виникає внаслідок невиконання основного зобов'язання, колегія суддів, зазначає, що незалежно від того, носять ці зобов'язання «компенсаційний» чи «штрафний» характер, вони все одно не є частиною основного зобов'язання.

По-друге, колегія суддів вважає, що таке тлумачення суперечить духу закону.

Так, небезпека казуального тлумачення норм цивільного права полягає в спотворенні їх змісту без достатніх та належних підстав. Зокрема, у спірних правовідносинах внаслідок ототожнення основного зобов'язання та зобов'язань, які виникають з ч.2 ст. 625 ЦК України, штучно створений правовий стан, в якому 3% річних та інфляційні кваліфікуються як «частина основного боргу», внаслідок чого отримують здатність бути стягненими на протязі трьох років після стягнення основного боргу. Колегія суддів зазначає, що таке виключне, екстраординарне становище вимог про стягнення 3% річних та інфляційних не має під собою правових підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що норма права щодо строку позовної давності є нормою про захист обороту. Як слушно зауважив ЄСПЛ, «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (див. пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

За цих умов надання вимогам про стягнення 3% річних та інфляційних виключного, екстраординарного характеру суперечить духу норм про строк позовної давності.

По-третє, наведене в постанові ВСУ у справі №910/1264/16 від 16.11.2016 казуальне тлумачення суперечить положенням п. 1.14 постанові постанови Пленуму ВГСУ №13 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», де зазначено, що вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань. В цій частині колегія суддів зважає на те, що на день вирішення даного спору, в силу положень ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правові позиції ВСУ не мають обов'язкової сили для нижчих судів, тому при вирішенні даного спору колегія суддів може враховувати як приписи наведеної постанови ВСУ, так і узагальнену практику судів, відображену у вищевказаній постанові Пленуму ВГСУ №13.

Опираючись на вищевикладене, та враховуючи, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних не є «частиною основного боргу», колегія суддів приходить до висновку про те, що подання позову про стягнення грошових коштів за основним зобов'язанням не перериває витікання строку позовної давності за вимогами про стягнення 3% інфляційних і пені.

Щодо визнання позову відповідачем шляхом листування колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування твердження про переривання строку давності позивач у своїх поясненнях суду вказав, що відповідачем неодноразово направлялись листи про визнання 3% річних та інфляційних, що, відповідно до положень ч.1 ст. 264 ЦК України тягне переривання строків позовної давності.

Колегія суддів, приступаючи до оцінки цих тверджень, зазначає, що визнанням боргу може вважатися лише ясно виражене і однозначне волевиявлення боржника. Якщо зміст письмових документів боржника або його конклюдентні дії не свідчать c очевидністю, що боржник визнає свій борг, всі сумніви повинні тлумачитися на його користь.

Здійснюючи оцінку з наведеної позиції, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не визнавались вимоги зі сплати 3% річних та інфляційних.

Зокрема, у відзиві на позов, відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував, що будь-коли визнавав зазначені вимоги.

Аналіз матеріалів справи свідчить на користь такого твердження.

Так, претензія, яка містила вимоги про сплату 3% річних та інфляційних за №41 від 25.09.2014 (а.с. 117 т.1) не була вручена відповідачу, про що сам позивач зазначає в листі від 14.11.2014 №72 (а.с. 129 т.1).

Матеріали справи містять лист відповідача від 18.11.2014 (а.с. 132 т.1), в якому визнаються вимоги, викладені в листі позивача від 14.11.2014 №72, однак цей лист позивача не містив вимог сплати 3% річних і інфляційних (а.с. 129 т.1).

Наявна в матеріалах справи відповідь на претензію (а.с. 134 т.1) не містить ані зазначення про визнання вимог про сплату 3% річних та інфляційних, ані дати направлення. Зі змісту цієї відповіді вбачається, що відповідач визнає тільки заборгованість за договором поставки №103 від 10.06.2014.

Інші листи відповідача (а.с. 136 - 137 т.1) містять твердження про добросовісність відповідача і визнання ним заборгованості без зазначення її змісту, виду, характеру тощо. В цій частині колегія суддів зазначає, що твердження відповідача про добросовісність та намір виконувати свої зобов'язання не тотожні визнанню грошової вимоги, оскільки зі змісту листів неможливо встановити, за яким договором визнані зобов'язання, які саме вимоги визнаються тощо.

Тому, оскільки матеріали справи не містять доказів визнання відповідачем обов'язку зі сплати 3% річних та інфляційних втрат, а в наявних листах (арк. справи 132 - 133, 134-135 т.1) відповідача йде мова лише про визнання основного боргу - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності доводів позивача про переривання строку позовної давності по 3% річних та інфляційним втратам.

Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції здійснено перерахунок інфляційних втрат та 3% річних наступним чином:

1) Розрахунки позивача за період з 04.07.2014 по 19.12.2014 не підлягають стягненню з відповідача у зв'язку зі спливом строку позовної давності по цим вимогам.

2) Розрахунки за період з 29.12.2014 по 18.09.2015.

- Нарахування з 29.12.2014 по 18.03.2015 на суму 331201.83 грн.

Відсотки річних за 80 дн. становлять 2177.77 грн. (331201.83 х 3 х 80 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 29.12.2014 по 18.03.2015 складають 67198.35 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.2028924 (січень 2015 р. - 103.1%, лютий 2015 р. - 105.3%, березень 2015 р. - 110.8%).

- Нарахування з 19.03.2015 по 01.04.2015 на суму 300000.00 грн.

Відсотки річних за 14 дн. становлять 345.21 грн. (300000 х 3 х 14 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 19.03.2015 по 01.04.2015 складають 0 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0000000.

- Нарахування з 02.04.2015 по 10.06.2015 на суму 250000.00 грн.

Відсотки річних за 70 дн. становлять 1438.36 грн. (250000 х 3 х 70 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 02.04.2015 р. по 10.06.2015 р. складають 41270 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.1650800 (квітень 2015 р. - 114%, травень 2015 р. - 102.2%).

- Нарахування з 11.06.2015 по 23.06.2015 на суму 200000.00 грн.

Відсотки річних за 13 дн. становлять 213.7 грн. (200000 х 3 х 13 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 11.06.2015 по 23.06.2015 відповідачем не здійснено.

- Нарахування з 24.06.2015 по 10.07.2015 на суму 150000.00 грн.

Відсотки річних за 17 дн. становлять 209.59 грн. (150000 х 3 х 17 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 24.06.2015 по 10.07.2015 складають 0 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0000000.

- Нарахування з 11.07.2015 по 18.09.2015 на суму 100000.00 грн.

Відсотки річних за 70 дн. становлять 575.34 грн. (100000 х 3 х 70 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 11.07.2015 по 18.09.2015 складають 466.78 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0046678 (липень 2015 р. - 99%, серпень 2015 р. - 99.2%, вересень 2015 р. - 102.3%).

3) Розрахунки за період з 29.12.2014 по 28.12.2015.

- Нарахування з 29.12.2014 по 18.09.2015 на суму 316993.40 грн.

Відсотки річних за 264 дн. становлять 6878.32 грн. (316993.4 х 3 х 264 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 29.12.2014 по 18.09.2015 складають 131121.08 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.4136398 (січень 2015 р. - 103.1%, лютий 2015 р. - 105.3%, березень 2015 р. - 110.8%, квітень 2015 р. - 114%, травень 2015 р. - 102.2%, червень 2015 р. - 100.4%, липень 2015 р. - 99%, серпень 2015 р. - 99.2%, вересень 2015 р. - 102.3%).

- Нарахування з 19.09.2015 по 07.10.2015 на суму 316900.00 грн.

Відсотки річних за 19 дн. становлять 494.88 грн. (316900 х 3 х 19 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 19.09.2015 по 07.10.2015 складають 0 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0000000.

- Нарахування з 08.10.2015 по 23.11.2015 на суму 216900.00 грн.

Відсотки річних за 47 дн. становлять 837.89 грн. (216900 х 3 х 47 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 08.10.2015 по 23.11.2015 складають 1461.91 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0067400 (жовтень 2015 р. - 98.7%, листопад 2015 р. - 102%).

- Нарахування з 24.11.2015 по 16.12.2015 на суму 166900.00 грн.

Відсотки річних за 23 дн. становлять 315.51 грн. (166900 х 3 х 23 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 24.11.2015 по 16.12.2015 складають 1168.3 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0070000 (грудень 2015 р. - 100.7%).

- Нарахування з 17.12.2015 по 28.12.2015 на суму 66900.00 грн.

Відсотки річних за 12 дн. становлять 65.98 грн. (66900 х 3 х 12 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 17.12.2015 по 28.12.2015 складають 0 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0000000.

4) Розрахунки за період з 29.12.2014 по 28.12.2015 на заборгованість в розмірі 91982.42 грн.

Відсотки річних за 365 дн. становлять 2759.47 грн. (91982.42 х 3 х 365 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 29.12.2014 по 28.12.2015 складають 39840.33 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.4331299 (січень 2015 р. - 103.1%, лютий 2015 р. - 105.3%, березень 2015 р. - 110.8%, квітень 2015 р. - 114%, травень 2015 р. - 102.2%, червень 2015 р. - 100.4%, липень 2015 р. - 99%, серпень 2015 р. - 99.2%, вересень 2015 р. - 102.3%, жовтень 2015 р. - 98.7%, листопад 2015 р. - 102%, грудень 2015 р. - 100.7%).

5) Розрахунки за період з 29.12.2014 по 13.01.2017.

- Нарахування з 29.12.2014 по 28.12.2015 на суму 304567.58 грн.

Відсотки річних за 365 дн. становлять 9137.03 грн. (304567.58 х 3 х 365 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 29.12.2014 по 28.12.2015 складають 131917.32 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.4331299 (січень 2015 р. - 103.1%, лютий 2015 р. - 105.3%, березень 2015 р. - 110.8%, квітень 2015 р. - 114%, травень 2015 р. - 102.2%, червень 2015 р. - 100.4%, липень 2015 р. - 99%, серпень 2015 р. - 99.2%, вересень 2015 р. - 102.3%, жовтень 2015 р. - 98.7%, листопад 2015 р. - 102%, грудень 2015 р. - 100.7%).

- Нарахування з 29.12.2015 по 29.04.2016 на суму 300000.00 грн.

Відсотки річних за 123 дн. становлять 3032.88 грн. (300000 х 3 х 123 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 29.12.2015 р. по 29.04.2016 р. нараховані відповідачем у розмірі 15150,00 грн. не перевищують таких, розрахованих з дотримання встановлених вимог.

- Нарахування з 30.04.2016 по 11.05.2016 на суму 290000.00 грн.

Відсотки річних за 12 дн. становлять 286.03 грн. (290000 х 3 х 12 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 30.04.2016 по 11.05.2016 складають 0 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0000000.

- Нарахування з 12.05.2016 по 31.08.2016 на суму 270000.00 грн.

Відсотки річних за 112 дн. становлять 2485.48 грн. (270000 х 3 х 112 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 12.05.2016 р. по 31.08.2016 р. складають -1348.65 грн. Індекс інфляції за весь період = 0.9950050 (травень 2016 р. - 100.1%, червень 2016 р. - 99.8%, липень 2016 р. - 99.9%, серпень 2016 р. - 99.7%).

- Нарахування з 01.09.2016 по 12.01.2017 на суму 200000.00 грн.

Відсотки річних за 134 дн. становлять 2202.74 грн. (200000 х 3 х 134 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 01.09.2016 по 12.01.2017 нараховані відповідачем у розмірі 14980,00 грн. не перевищують таких, розрахованих з дотримання встановлених вимог.

- Нарахування з 13.01.2017 по 13.01.2017 на суму 100000.00 грн.

Відсотки річних за 1 дн. становлять 8.22 грн. (100000 х 3 х 1 / 365 / 100).

Період з 13.01.2017 по 13.01.2017 недостатній для нарахування інфляційних втрат.

6) Розрахунки за період з 29.12.2014 по 24.04.2017.

- Нарахування з 29.12.2014 р. по 30.01.2017 р. на суму 356931.85 грн.

Відсотки річних за 764 дн. становлять 22413.36 грн. (356931.85 х 3 х 764 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 29.12.2014 р. по 30.01.2017 р. складають 224152.72 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.6279986 (січень 2015 р. - 103.1%, лютий 2015 р. - 105.3%, березень 2015 р. - 110.8%, квітень 2015 р. - 114%, травень 2015 р. - 102.2%, червень 2015 р. - 100.4%, липень 2015 р. - 99%, серпень 2015 р. - 99.2%, вересень 2015 р. - 102.3%, жовтень 2015 р. - 98.7%, листопад 2015 р. - 102%, грудень 2015 р. - 100.7%, січень 2016 р. - 100.9%, лютий 2016 р. - 99.6%, березень 2016 р. - 101%, квітень 2016 р. - 103.5%, травень 2016 р. - 100.1%, червень 2016 р. - 99.8%, липень 2016 р. - 99.9%, серпень 2016 р. - 99.7%, вересень 2016 р. - 101.8%, жовтень 2016 р. - 102.8%, листопад 2016 р. - 101.8%, грудень 2016 р. - 100.9%, січень 2017 р. - 101.1%).

- Нарахування з 31.01.2017 по 16.02.2017 на суму 340000.00 грн.

Відсотки річних за 17 дн. становлять 475.07 грн. (340000 х 3 х 17 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 31.01.2017 по 16.02.2017 складають 3400 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0100000 (лютий 2017 р. - 101%).

- Нарахування з 17.02.2017 по 10.03.2017 на суму 300000.00 грн.

Відсотки річних за 22 дн. становлять 542.47 грн. (300000 х 3 х 22 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 17.02.2017 по 10.03.2017 складають 0 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0000000.

- Нарахування з 11.03.2017 по 24.04.2017 на суму 50000.00 грн.

Відсотки річних за 45 дн. становлять 184.93 грн. (50000 х 3 х 45 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 11.03.2017 по 24.04.2017 складають 1358.1 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0271620 (березень 2017 р. - 101.8%, квітень 2017 р. - 100.9%).

7) Розрахунки за період з 29.12.2014 по 23.05.2017.

- Нарахування з 29.12.2014 по 24.04.2017 на суму 335736.92 грн.

Відсотки річних за 848 дн. становлять 23400.4 грн. (335736.92 х 3 х 848 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 29.12.2014 р. по 24.04.2017 р. складають 231302.77 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.6889405 (січень 2015 р. - 103.1%, лютий 2015 р. - 105.3%, березень 2015 р. - 110.8%, квітень 2015 р. - 114%, травень 2015 р. - 102.2%, червень 2015 р. - 100.4%, липень 2015 р. - 99%, серпень 2015 р. - 99.2%, вересень 2015 р. - 102.3%, жовтень 2015 р. - 98.7%, листопад 2015 р. - 102%, грудень 2015 р. - 100.7%, січень 2016 р. - 100.9%, лютий 2016 р. - 99.6%, березень 2016 р. - 101%, квітень 2016 р. - 103.5%, травень 2016 р. - 100.1%, червень 2016 р. - 99.8%, липень 2016 р. - 99.9%, серпень 2016 р. - 99.7%, вересень 2016 р. - 101.8%, жовтень 2016 р. - 102.8%, листопад 2016 р. - 101.8%, грудень 2016 р. - 100.9%, січень 2017 р. - 101.1%, лютий 2017 р. - 101%, березень 2017 р. - 101.8%, квітень 2017 р. - 100.9%).

- Нарахування з 25.04.2017 по 11.05.2017 на суму 165736.92 грн.

Відсотки річних за 17 дн. становлять 231.58 грн. (165736.92 х 3 х 17 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 25.04.2017 по 11.05.2017 складають 0 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0000000.

- Нарахування з 12.05.2017 по 23.05.2017 на суму 125736.92 грн.

Відсотки річних за 12 дн. становлять 124.01 грн. (125736.92 х 3 х 12 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 12.05.2017 по 23.05.2017 позивачем не нараховувалися.

Загальна сума належних до стягнення 3% річних складає 80836,22 грн., інфляційних втрат - 903439,01 грн.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції по нарахуванню 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, колегія суддів погоджується із ним.

Оцінюючи вимогу позивача про стягнення штрафу за п. 8.2.4. договору сторін, колегія суддів зазначає таке.

Щодо цієї вимоги відповідачем також подана заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Однак, згідно п. 2.2. постанови Пленуму «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» Вищий Господарський Суд України відзначив, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Тому в частині вимоги про стягнення штрафу колегія суддів не вбачає підстав вирішувати заяву щодо наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки вимоги в даній частині є безпідставними.

Так, умовами договору встановлено обов'язок відповідача надати постачальнику належним чином засвідчені документи та передбачено відповідальність за невиконання цього обов'язку, однак, ані розділ 8 (Права та обов'язки сторін), ані інші розділи договору не містять умов щодо строку виконання такого зобов'язання.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем в ході розгляду справи по суті була надана суду поштова квитанція (а.с. 48 т.2) від 14.03.2018 про направлення вимоги позивачу. Таким чином, вимога в порядку ст. 530 ЦК України була направлена позивачем вже після виконання грошового зобов'язання зі сплати основного боргу, після витікання строку дії договору і після початку розгляду спору по суті.

Колегія суддів, оцінюючи описані правовідносини, зазначає, що до дня звернення із позовом приписи п. 8.2.4. порушені не були, оскільки вимога про виконання зобов'язання була направлена вже після проведеного виконання, яким припинено зобов'язання з оплати отриманого товару і після початку розгляду спору по суті.

Таким чином, на день подання позивачем позову порушення п. 8.2.4. відсутнє.

Крім того, оцінюючи заперечення позивача щодо того, що за умовами п. 12.2.строк договору починає свій перебіг в момент, визначений п. 12.1. договору та закінчується 31.12.2014, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх обов'язків за даним договором, колегія суддів зазначає таке.

На думку колегії суддів, формулювання, зазначені в п. 12.2, 12.3. договору стосовно його дії до повного виконання зобов'язань, призводять до того, що закінчення договору може ніколи не настати. Проте, договір не повинний породжувати невизначеність стосовно строку своєї дії.

Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тому, при вирішенні спору, який склався внаслідок змісту п.п. 12.2.,12.1. договору і пред'явлення вимог про надання документів вже після подання позову до суду, колегія суддів зазначає, що звичаї ділового обороту опираються на розумність, справедливість и добросовісність поведінки учасників обороту (сторін угоди). В даному ж випадку дії позивача не носять ознак добросовісності і справедливості, оскільки очевидно, що заявлена в 2018 році вимога про надання документів спрямована не на забезпечення виконання грошового зобов'язання чи іншого зобов'язання з угоди.

За таких обставин колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що господарським судом першої інстанції в повній мірі з'ясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Авіста і К" на рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі № 922/32/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі № 922/32/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 31.07.2018.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.