ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/928/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши у загальному позовному провадженні справу

за позовомХарківська міська рада, 61003, м. Харків, м-н Конституції,7, код 04059243
до Приватне акціонерне товариство "Науково - технічне підприємство "Укрпроменерго", 61050, м. Харків, вул. Військова, 37, код 30358542
про зобов'язання вчинити певні дії

за участю представників:

позивача - Гунченко В.В. за довіреністю № 08-11/3929/2-17 від 27.12.2017

відповідача - Баранов Т.О. за довіреністю від 07.05.2018, Колісниченко А.С. за довіреністю від 07.05.2018

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Харківська міська рада просить суд зобов'язати ПрАТ "НТП "Укрпроменерго" (ІКЮО 30358542) протягом шести місяців з дня набрання рішенням суду законної сили забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,8208 га по вул. Греківській, 104 у місті Харкові та зареєструвати зазначену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, посилаючись на невиконання Відповідачем рішення органу місцевого самоврядування, зокрема стосовно забезпечення виготовлення та подання на затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою приведення розміру орендної плати у відповідність до вимог чинного законодавства.

Судові витрати у розмірі 3524,00 грн. судового збору просить покласти на відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2018, для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою суду від 12.04.2018 було відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.

Підготовче засідання було призначено на 07.05.2018.

В підготовчому судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 07 травня 2018 року про відкладення підготовчого засідання на 21.05.2018.

Відповідачем 11.05.2018 супровідним листом (вх. № 13299) було надано суду відзив на позовну заяву в якому він заперечує проти вимог позивача та просить суд відмовити в задоволенні позову. Також, відповідачем подано попередній орієнтовний розрахунок суми його судових витрат, копію постанов Верховного суду України та Вищого господарського суду в аналогічних правовідносинах.

Позивачем надано суду відповідь на відзив відповідача (вх. № 14156 від 15.05.2018) в якій позивач просить відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві.

Ухвалою суду від 21.05.2018 було продовжено строк для проведення підготовчого засідання до 10.07.2018.

В підготовчому судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 21 травня 2018 року про відкладення підготовчого засідання на 05.06.2018.

Також, у зв'язку з хворобою судді, підготовче засідання було перенесено з 05.06.2018 на 18.06.2018.

Відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив позивача (вх. № 17438 від 18.06.2018) та заяву про застосування до вимог позивача строків позовної давності (вх. № 17439 від 18.08.2018) та клопотання про долучення до матеріалів справи постанови Верховного суду України в аналогічних правовідносинах (вх. № 17440 від 18.06.2018).

Позивачем надані суду додаткові пояснення по справі (вх. № 18384 від 26.06.2018) з урахуванням наданих відповідачем заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 26.06.2018 було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 09.07.2018.

09.07.2018 судом було розпочато розгляд справи по суті.

В судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 09 липня 2018 року про оголошення перерви на стадії судових дебатів до 17.07.2018.

17.07.2018 суд продовжив розгляд справи по суті.

Представник позивача підтримував вимоги, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі.

Також, відповідачем до було подано заяву (вх. № 20612 від 17.07.2018) про розподіл судових витрат.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 17.07.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі розпорядження Харківського міського голови № 1510 від 16.08.2001 між виконавчим комітетом Харківської міської ради та Приватним акціонерним товариством «Науково-технічним підприємством «Укрпроменерго» укладено договір на право тимчасового користування землею (Договір), зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею від 28.12.2001 № 2729:

Відповідно до умов зазначеного договору, виконавчий комітет Харківської міської ради розпорядженням Харківського міського голови 1510 від 16.08.2001 надає, а акціонерне товариство науково-технічне підприємство «Укрпроменерго» (нова назва Приватне акціонерне товариство «Науково-технічне підприємство «Укрпроменерго») приймає в тимчасове користування земельну ділянку за адресою м. Харків, вул. Греківська, 104, площею 1,8208 га.

Земельна ділянка надається у тимчасове користування строком до 14.08.2021 року для експлуатації та обслуговування виробничих, складських та допоміжних будівель і споруд.

Кадастровий номер земельної ділянки не визначений. Плата за землю вноситься землекористувачем у вигляді земельного податку.

Рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 і, відповідно до пункту 1.1 цього рішення, затверджено базову вартість 1 кв.м земель міста Харкова у сумі 291,18 грн. Пунктом 2 цього рішення визначено, що вказане рішення вводиться в дію з моменту оприлюднення в установленому порядку, а нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2013 застосовується з 01.01.2014.

Пунктами 2 та 3 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13 "Про затвердження "Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станам на 01.01.2013" встановлено, що плата за землю на підставі даних Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 вводиться в дію з 01.01.2014. Зміна нормативної грошової оцінки земель є підставою для внесення змін до договору оренди землі. Зміни до договорів оренди землі, пов'язані зі зміною розміру орендної плати, оформлюються додатковою угодою до договору оренди землі згідно з Порядком оформлення договорів оренди землі у місті Харкові.

Відповідно до п. 4 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13 зобов'язано орендарів земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні на підставі договорів оренди, укладених протягом 1994-1998 років та 1999-2003 років, та які були передані у користування без проведення державної реєстрації цих земельних ділянок:

- укласти із розробниками документації із землеустрою договори на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) стосовно земельних ділянок, переданих їм у користування без проведення державної реєстрації таких земельних ділянок (без присвоєння їм кадастрового номеру);

- забезпечити складання та прийняття технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у строк, що не перевищує 2 календарних місяців з дня набрання чинності цим рішенням;

- не пізніше 31.12.2013 вчинити дії, спрямовані на подання складеної (розробленої) технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагентства у м. Харкові для здійснення Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації (із присвоєнням кадастрового номеру) земельних ділянок, переданих у користування без проведення їх державної реєстрації (в тому числі, у разі, коли відомості про земельні ділянки, право користування на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель);

- повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації відповідної земельної ділянки із зазначенням присвоєного кадастрового номеру та долученням копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який було видано на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до пункту 16.4 Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 29.12.2012 № 960/12, зміни до договору оренди землі, пов'язані зі зміною розміру орендної плати, оформляються додатковою угодою до договору оренди землі. Розмір орендної плати, передбачений договором оренди землі, підлягає перегляду також у випадку зміни нормативної грошової оцінки землі.

Департаментом земельних відносин направлено лист-попередження від 08.10.2013 №1793/0/225-13, в якому повідомлено Відповідача про необхідність: в строк до 01.12.2013 забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); в строк не пізніше 31.12.2013 подати складену (розроблену) технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагенства у м. Харкові для здійснення реєстрації земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номеру; в строк до 01.01.2014 повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації земельної ділянки та надати копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку на підтвердження державної реєстрації цієї земельної ділянки; в строк до 01.02.2014 привести розмір плати за землю відповідно до вимог чинного законодавства.

У зв'язку з тим, що Відповідач не виконав вимоги виконавчого органу Харківської міської ради щодо виготовлення технічної документації із землеустрою та реєстрації земельної ділянки, Позивач звернувся в господарський суд з даним позовом.

Суд не може погодитися з такою позицією позивача з огляду на таке.

На час укладення спірного договору від 12.12.2001 суспільні відносини щодо тимчасового користування землею регулювалися Земельним кодексом України (у редакції, яка була чинною з 15.05.1992 по 31.12.2001), Законом України "Про оренду землі" від 06.10.1998, Законом України "Про плату за землю" від 03.07.1992.

Отже, на момент укладення договору від 12.12.2001 чинним законодавством було передбачено можливість укладення як договору про право тимчасового користування землею, так і договору оренди як особливого виду договору користування землею. Зазначені два види договорів хоча і регулювали тотожні відносини у сфері землекористування, але мали суттєві відмінності.

Право довгострокового тимчасового користування землею та право довгострокового тимчасового користування землею на умовах оренди становили різні види договорів, на підставі яких громадяни та юридичні особи отримували різні за змістом види прав на земельні ділянки.

При цьому Конституційний Суд України в Рішенні у справі про постійне користування земельними ділянками від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначив, що чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, у Земельному кодексі України не здійснено. Наведене свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалася як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу (пункт 5.3 мотивувальної частини Рішення).

25.10.2001 прийнято та введено у дію з 01.01.2002 чинний Земельний кодекс України, а Земельний кодекс України у редакції від 13.03.1992 втратив чинність. На відміну від попереднього, чинний Земельний кодекс України не передбачає можливості набуття та здійснення такого права на землю як право тимчасового довгострокового користування землею, а містить положення про набуття та здійснення права оренди землі.

Водночас пунктом 7 розділу Х "Перехідні положення" чинного Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Отже, оскільки договір на право тимчасового користування землею № 2729 було укладено 12.12.2001 строком на 20 років (до 14.08.2021 р.), то на час введення у дію чинного Земельного кодексу України договір не втратив чинності, у зв'язку з чим Відповідач зберіг право тимчасового довгострокового користування землею, що виникло на підставі укладеного із Виконавчим комітетом Харківської міської ради договору.

Окрім того, з 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України і втратив чинність Закон України "Про плату за землю".

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до положень статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Отже, норми статті 288 Податкового кодексу України підлягають застосуванню до земельних правовідносин, заснованих на договорі оренди.

Оскільки договір на право тимчасового користування землею № 2229 було укладено 12.12.2001, тобто після прийняття і введення у дію Закону України "Про оренду землі", є всі підстави вважати, що цей договір не є різновидом договору оренди землі і до нього не можуть застосовуватися як положення Закону України "Про оренду землі", так і положення статті 288 Податкового кодексу України (аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 15.03.2017 у справі № 910/26993/15).

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За змістом частин 1, 2 статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

У зв'язку з чим, суд звертає увагу на те, що за наявності договірних відносин, рішення однієї із сторін договору не може вносити зміни до прав та обов'язків сторін без внесення змін до договору у визначений законом спосіб.

Відповідно до ч.ч. 1,3,4 ст. 67 Закону України "Про землеустрій" фінансування робіт із землеустрою здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом. На землях комунальної власності за рахунок коштів місцевих бюджетів фінансуються роботи із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, складання схем землеустрою, розроблення техніко-економічних обґрунтувань з використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, інвентаризації земель. Роботи із землеустрою можуть фінансуватися відповідно до укладених договорів за рахунок коштів громадян, юридичних осіб та інших джерел, не заборонених законом.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1,3,4 ст. 67 Закону України "Про землеустрій" фінансування робіт із землеустрою здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом. На землях комунальної власності за рахунок коштів місцевих бюджетів фінансуються роботи із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, складання схем землеустрою, розроблення техніко-економічних обґрунтувань з використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, інвентаризації земель. Роботи із землеустрою можуть фінансуватися відповідно до укладених договорів за рахунок коштів громадян, юридичних осіб та інших джерел, не заборонених законом.

Посилаючись на те, що фінансування виготовлення технічної документації із землеустрою має бути покладено на Відповідача, позивач не обґрунтував чим саме передбачено такий обов'язок відповідача, та чи передбачено умовами спірного договору на право тимчасового користування землею покладення на відповідача витрат із виготовлення вказаної документації.

Водночас, зі змісту статті 67 Закону України "Про землеустрій" не вбачається, що обов'язок із фінансування робіт із землеустрою може бути покладений на землекористувача на підставі рішення органу місцевого самоврядування, за відсутності таких умов в договорі.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правових актів.

Захист прав на землю врегульовано главою 23 ЗК України і саме дані положення законодавства підлягають застосуванню при вирішенні питання захисту права власника або користувача земельної ділянки.

Окрім того, норми статті 391 ЦК України щодо захисту прав власника (негаторний позов) поширюються на володіючого власника, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності. Оскільки судом під час розгляду справи встановлено, що за спірним договором тимчасове користування землею здійснює Відповідач, тобто є фактичним володільцем, це виключає застосування механізму захисту права власності неволодіючого власника (Позивача) шляхом пред'явлення негаторного позову, тому суд дійшов висновку щодо відсутності триваючого правопорушення стосовно Позивача, як володіючого власника.

Відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

Таким чином, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідна їй практика ЄСПЛ спрямована на уникнення випадків, коли права людини, передбачені Конвенцією, залишаються нереалізованими через відсутність у національних правопорядках відповідних ефективних способів правового захисту.

Як вбачається з позовної заяви, Позивач обґрунтовує свій спосіб захисту тим, що Відповідачем не виконується вимоги вищевказаного Рішення ХМР №1269/13, відповідність законодавству якого та застосовність його до правовідносин по справі між Позивачем і Відповідачем було детально проаналізовано у розділі 2 цього Відзиву.

При цьому, будь-якого посилання Позивача на порушення його прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод ні в п. 6 позовної заяви, ні в усіх інших положеннях позовної заяви жодним чином не вказується. У зв'язку із цим, в будь якому разі посилання Позивача на ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну їй практику ЄСПЛ з метою обґрунтування свого незаконного способу захисту є недоречним.

При цьому, суд ураховує правову позицію, висловлену ЄСПЧ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зважаючи на вищевикладене та вимоги вищезазначених норм, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Стосовно заяви відповідача про застосування до вимог позивача строків позовної давності, суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в межах даної справи суд відмовляє в задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви покладається на позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем разом з відзивом на позовну заяву було подано попередній розрахунок судових витрат, які складаються з професійної правничої допомоги.

Крім того, до закінчення судових дебатів відповідачем було заявлено про розподіл судових витрат та повідомлено, що докази здійснення таких витрат буде подано ним протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, яке задовольняється судом, суд в рішенні встановлює цей строк - протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись статтями 2, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Харківської міської ради до Приватного акціонерного товариства "Науково - технічне підприємство "Укрпроменерго" відмовити повністю

Витрати Харківської міської ради по сплаті судового збору за подання позовної заяви залишити за Харківською міською радою.

Встановити Приватному акціонерному товариству "Науково - технічне підприємство "Укрпроменерго" строк для подання доказів понесення судових витрат протягом п'яти днів після ухвалення даного рішення суду.

Судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат Приватного акціонерного товариства "Науково - технічне підприємство "Укрпроменерго" призначити на 30.07.2018 об 11:30, яке відбудеться в приміщенні Господарського суду Харківської області (61022, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 8-й під`їзд, зал №331).

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач - Харківська міська рада (61003, м. Харків, м-н Конституції,7, код 04059243).

Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Науково - технічне підприємство "Укрпроменерго" (61050, м. Харків, вул. Військова, 37, код 30358542).

Повне рішення складено 25.07.2018 р.

Суддя С.А. Прохоров