РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2018Справа № 910/2972/18

За позовом Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

до Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця"

про визнання недійсним умов договору

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Я.І. Репа

Представники:

від позивача: Поліщук Ю.В., за довіреністю № Ц/3-04/2-18 від 11.01.2018

від відповідача: Бавріна І.М., за довіреністю № 09/12/218 від 24.04.2018, Курильченко К.О., довіреність № 09/12/23 від 23.01.2018

від третьої особи: Бондар В.В., довіреність № 55-НЮ від 11.06.2018

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" (відповідач) про визнання недійсними пункту 2.2 Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 (далі також - Договір кредиту), пунктів 3.5 та 3.8 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" (Банк) та Державним територіально - галузевим об'єднанням "Південно - західна залізниця" (позичальник) було укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12500000,00 доларів США, на умовах, встановлених цим Договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим Договором.

Як зазначив позивач, відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011 року, та Порядку погодження здійснення державними підприємствами, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, залучення кредитних ресурсів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 64 від 22.04.2011 року, Державне територіально - галузеве об'єднання "Південно - західна залізниця" отримало погодження умов кредитування від Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України, однак всупереч отриманих погоджень у Договорі кредиту строк користування кредитними коштами встановлений менший, ніж 3 роки (п. 2.2 Договору кредиту), що є додатковим навантаженням на фінансове становище боржника, та неправомірно застосовано комісійну винагороду (п. 3.8 Договору кредиту).

Крім того, Договором про внесення змін та доповнень № 20-3390/2-1 від 28.09.2012 змінено пункти 3.5, 3.8, а Договором про внесення змін № 20-3782/2-1 від 29.12.2011 розділ 3 доповнено пунктом 3.9, проте, як стверджує позивач, вказані зміни не погоджені Міністерством фінансів України та Міністерством інфраструктури України.

За вказаних обставин, позивач вважає, що пункт 2.2. Договору кредиту, пункти 3.5 та 3.8 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 до Договору кредиту, пункт 3.9. Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 до Договору кредиту за своїм змістом суперечать вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, яке за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 217 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 16.04.2018 о 15:10 год., залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця".

06.04.2018 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечив по суті пред'явленого позивачем позову та просив суд відмовити позивачу в його задоволенні, зазначивши про таке:

- повідомленнями Міністерства інфраструктури України № 11494/11/10-11 від 27.12.2011 та Міністерства фінансів України № 31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 погоджено укладення кредитних договорів на умовах, викладених доданими до заяв проектами договорів;

- у повідомленні Міністерства інфраструктури України № 11494/11/10-11 від 27.12.2011 зміни до пунктів кредитних договорів викладені у формі рекомендацій, що не дає прямої вказівки на їх зміну чи непогодження таких змін до кредитного договору;

- пунктом 3.8 Договору кредиту між сторонами було досягнуто згоди не щодо окремого зобов'язання з надання послуг за грошову винагороду, а було досягнуто згоди щодо здійснення валютно-обмінних операцій виключно у випадку, коли при виникненні підстав для договірного списання коштів (невиконання зобов'язань з повернення коштів у визначений договором строк) на рахунках позичальника відсутні кошти у валюті зобов'язання, необхідні для здійснення договірного списання, що здійснюється відповідно до правил здійснення таких операцій встановлених НБУ;

- крім того, відповідач заявив про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Відповідач зазначив, що позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними положень Договору кредиту, укладеного 29.12.2011, та положень Договору кредиту, що були змінені Договором про внесення змін від 28.09.2012, а відтак, на твердження відповідача, сторони відповідних договорів були обізнані про зміст укладених договорів з моменту їх укладення та саме з цього моменту починається перебіг позовної давності, а отже, строк позовної давності щодо заявлених позивачем вимог сплив 30.12.2014 та 29.12.2015 відповідно.

У підготовче засідання, призначене на 16.04.2018, з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 ГПК України підготовче засідання проводиться за правилами, передбаченими статтями 196 - 205 цього Кодексу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених главою 3 ГПК України.

У підготовчому засіданні, призначеному на 16.04.2018, суд розпочав вчинення дій, визначених частиною другою статті 182 ГПК України, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

У підготовчому засіданні 16.04.2018 представник позивача подав відповідь на відзив, відповідно до якої повністю заперечував проти доводів відповідача, а також подав заперечення проти заяви про застосування строків позовної давності, відповідно до яких зазначив, що позивач не мав правових підстав для звернення до суду за захистом порушеного права до 21.10.2015, оскільки раніше вказаної дати позивач як суб'єкт господарювання та учасник господарських правовідносин не існував, водночас, якщо суд дійде висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, позивач просив суд визнати поважними причини пропущення позовної давності. Відповідь на відзив та заперечення проти заяви про застосування строків позовної давності залучені судом до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні, призначеному на 16.04.2018, представник відповідача звернувся до суду з усним клопотанням про оголошення перерви у підготовчому засідання.

У підготовчому засіданні 16.04.2018 суд ухвалив оголосити перерву до 21.05.2018 о 09:30 год.

21.05.2018 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, за змістом яких відповідач не погодився з доводами позивача, які викладені останнім у відповіді на відзив. На думку відповідача, відсутні будь-які визначені законодавством підстави для визнання спірних умов Договору кредиту недійсними та такими, що не відповідають вимогам закону, суперечать інтересам держави і суспільства, а тому у задоволенні позову просив суд відмовити повністю.

У підготовче засідання, призначене на 21.05.2018, з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У підготовчому засіданні, призначеному на 21.05.2018, суд продовжив вчинення дій, визначених частиною другою статті 182 ГПК України, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

У підготовчому засіданні 21.05.2018 суд ухвалив оголосити перерву до 11.06.2018 о 09:30 год.

У підготовче засідання, призначене на 11.06.2018, з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У підготовчому засіданні 11.06.2018 суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

У підготовчому засіданні 11.06.2018 представники позивача, відповідача зазначили, що повідомили всі обставини справи, які їм відомі, та надали всі докази, на які вони посилаються у позові і відзиві.

Відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 постановлено продовжити строк підготовчого провадження за ініціативою суду на тридцять днів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.07.2018 о 12:30 год.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

У судове засідання, призначене на 03.07.2018, з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 03.07.2018 судом здійснювався розгляд справи по суті, під час якого судом було заслухано вступне слово позивача, відповідача та третьої особи відповідно до ст. 208 ГПК України.

Представник позивача підтримав у повному обсязі позовні вимоги, просив суд їх задовольнити з підстав, визначених у позовній заяві та у відповіді на відзив і запереченнях проти заяви про застосування строків позовної давності.

Представник третьої особи підтримав заявлені позивачем позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив, а також просив суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У судовому засіданні 03.07.2018 суд ухвалив оголосити перерву до 05.07.2018 о 09:40 год.

У судове засідання, призначене на 05.07.2018, з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 05.07.2018 здійснювалось з'ясування обставин справи та дослідження доказів відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України

У судовому засіданні 05.07.2018 суд ухвалив оголосити перерву до 23.07.2018 о 09:40 год.

У судове засідання, призначене на 23.07.2018, з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 23.07.2018 судом закінчено з'ясування обставин справи та перевірку їх доказами, після чого суд перейшов до судових дебатів, учасники справи виступили з промовами (заключним словом) (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 23.07.2018 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Заслухавши представників сторін та третьої особи, з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України) , позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про визнання недійсними пункту 2.2. Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 (далі також - Договір кредиту), пунктів 3.5. та 3.8. Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9. Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.ч. 1-3статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В обґрунтування наявності підстав для визнання недійсними пункту 2.2. Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, пунктів 3.5. та 3.8. Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9. Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 позивач вказав на те, що відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011 року, та Порядку погодження здійснення державними підприємствами, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, залучення кредитних ресурсів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 64 від 22.04.2011 року, Державне територіально - галузеве об'єднання "Південно - західна залізниця" отримало погодження умов кредитування від Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України, однак всупереч отриманих погоджень у Договорі кредиту строк користування кредитними коштами встановлений менший, ніж 3 роки (п. 2.2 Договору кредиту), що є додатковим навантаженням на фінансове становище боржника, та неправомірно застосовано комісійну винагороду (п. 3.8 Договору кредиту). Крім того, Договором про внесення змін та доповнень № 20-3390/2-1 від 28.09.2012 змінено пункти 3.5, 3.8, а Договором про внесення змін № 20-3782/2-1 від 29.12.2011 розділ 3 доповнено пунктом 3.9, проте вказані зміни не погоджені Міністерством фінансів України та Міністерством інфраструктури України.

За вказаних обставин, позивач вважає, що оскаржувані пункти Договору кредиту за своїм змістом суперечать вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України та відповідно до ч. 1 ст. 215 цього Кодексу підставою для визнання їх недійсними.

Отже, встановлення судом наявності або відсутності зазначених позивачем обставин належить до предмету доказування у даній справі.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено частиною 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 180 ГК України, згідно якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

За приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 345 ГК України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (Банк, відповідач) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-західна залізниця" (позичальник, третя особа) був укладений Кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-3765/2-1, відповідно до якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12 500 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим Договором (п. 2.1 Договору кредиту).

Відповідно до п. 2.2 Договору кредиту дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 22 грудня 2014.

Пунктом 3.1 Договору кредиту визначено, що кредит надається Банком позичальнику шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку №655/840, відкритого у Банку, код Банку 300012, на поточний рахунок позичальника №8655/840, відкритий у Банку, код банку 300012, згідно наданого позичальником письмового звернення відповідно до цільового призначення кредиту. Після надання кредиту на суму, що вказана у п. 2.1 цього Договору, подальше кредитування в межах строку, встановленого п.2.2 цього Договору, та в межах суми ліміту кредитної лінії може здійснюватися лише після погашення позичальником частини або всієї суми наданого кредиту, у розмірі, який не може перевищувати обсягу такого погашення.

Відповідно до п. 3.2 Договору кредиту передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються Банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 11.00% річних.

П. 3.5 Договору передбачено, що за наявності заборгованості по кредиту та/або плати за кредит, сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості:

- в першу чергу сплаті підлягає нарахована, але не сплачена в строк плата за кредит;

- в другу чергу сплаті підлягає нарахована плата за кредит, строк сплати якої ще не сплинув;

- в третю чергу сплаті підлягає прострочена заборгованість за кредитом;

- в четверту чергу сплаті підлягає неустойка, передбачена цим Договором.

Заборгованість за кредитом, строк сплати якої ще не настав, погашається позичальником в строк, передбачений п. 2.2 цього Договору.

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

Сторони встановлюють, що Банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає Банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим Договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 3.8 Договору кредиту з метою забезпечення належного та своєчасного виконання зобов'язань позичальника по погашенню кредиту, плати за кредит та неустойки позичальник відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" доручає Банку за умови настання строків виконання грошових зобов'язань за цим договором від імені та за рахунок позичальника здійснювати договірне списання коштів в сумі заборгованості за кредитом, платою за кредитом та неустойкою, з поточного рахунку №655/840, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" та направити на погашення заборгованості перед Банком за цим договором (на відповідні рахунки обліку Банком зазначеної заборгованості). У разі відсутності або недостатності коштів на поточному рахунку позичальника у валюті заборгованості, позичальник доручає Банку від імені та за рахунок позичальника:

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків в іншій іноземній валюті, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких рахунків в іноземній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" в сумі, еквівалентній сумі заборгованості, по курсу Банку на день списання, та здійснити продаж/обмін відповідної іноземної валюти, що була списана, на іноземну валюту заборгованості за курсом Банку на день здійснення операції. Кошти, отримані в результаті здійснення операції з продажу/обміну іноземної валюти, зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у Банку, код Банку 300012;

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк", у сумі, еквівалентній сумі заборгованості, по курсу Банку на день списання, та здійснити купівлю іноземної валюти в сумі заборгованості, за курсом Банку на день здійснення операції. Кошти отримані в результаті здійснення операції з купівлі іноземної валюти зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у Банку, код Банку 300012. При купівлі іноземної валюти позичальник доручає Банку, а Банк зобов'язується утримати суму відповідно до чинного законодавства та умов Договору банківського рахунку №20-2/592 від 26.12.2011.

Позичальник доручає Банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди Банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №655/980, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк". У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає Банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у Банку, код Банку 300012, або відкритих у ПАТ "Промінвестбанк" в еквіваленті суми комісійної винагороди Банку по курсу Банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом Банку на день здійснення операції.

Передбачене цим пунктом договірне списання здійснюється банком у відповідності до нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з п. 6.1 Договору кредиту цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України, скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим Договором.

У п. 6.9 Договору кредиту передбачено, що всі зміни та доповнення до цього Договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього Договору.

Договором про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 року до Договору кредиту сторони дійшли згоди, зокрема, розділ 3 "Умови кредитування" доповнити п. 3.9:

"Позичальник зобов'язується забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у Банку у розмірі не менше 300000000 (триста мільйонів) гривень. У разі порушення (невиконання) позичальником з будь - яких підстав зобов'язань, передбачених цим пунктом, Банк має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень за кожен випадок невиконання. Сплата штрафу не звільняє позичальника від належного виконання зобов'язань за цим Договором".

Договором про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 року до Договору кредиту сторони, зокрема, п.п. 3.5, 3.8 Договору кредиту, виклали в новій редакції:

"п.3.5. Сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості (згідно встановленого пріоритету - зверху вниз):

- на погашення прострочених до сплати понад 31 день процентів за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати понад 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення прострочених до сплати не більше ніж на 31 день процентів за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати не більше ніж 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення простроченої до сплати суми кредиту;

- сплата нарахованих процентів за користування кредитом;

- сплата нарахованої комісійної винагороди;

- сплата суми кредиту;

- сплата неустойки (пені, штрафів)

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

Сторони встановлюють, що Банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає Банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим Договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості".

"п. 3.8. З метою забезпечення належного та своєчасного виконання зобов'язань позичальника по погашенню кредиту, плати за кредит та неустойки позичальник відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" доручає Банку за умови настання строків виконання грошових зобов'язань за цим договором від імені та за рахунок позичальника здійснювати договірне списання коштів в сумі заборгованості за кредитом, платою за кредитом та неустойкою, з поточного рахунку №2256, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких рахунків, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" та направити на погашення заборгованості перед Банком за цим договором (на відповідні рахунки обліку Банком зазначеної заборгованості). У разі відсутності або недостатності коштів на поточному рахунку позичальника у валюті заборгованості, позичальник доручає Банку від імені та за рахунок позичальника:

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків в іншій іноземній валюті, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких рахунків в іноземній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк" в сумі еквівалентній сумі заборгованості, по курсу Банку на день списання, та здійснити продаж/обмін відповідної іноземної валюти, що була списана, на іноземну валюту заборгованості за курсом Банку на день здійснення операції. Кошти, отримані в результаті здійснення операції з продажу/обміну іноземної валюти, зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у Банку, код Банку 300012;

- здійснити списання коштів з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких рахунків у національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк", у сумі еквівалентній сумі заборгованості, по курсу Банку на день списання, та здійснити купівлю іноземної валюти в сумі заборгованості, за курсом Банку на день здійснення операції. Кошти, отримані в результаті здійснення операції з купівлі іноземної валюти, зарахувати на рахунок, відкритий позичальнику у валюті заборгованості у Банку, код Банку 300012. При купівлі іноземної валюти позичальник доручає Банку, а Банк зобов'язується утримати суму відповідно до чинного законодавства та умов Договору банківського рахунку №20-2/592 від 26.12.2011.

Позичальник доручає Банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди Банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №2255, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у Банку, код Банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк". У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає Банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у Банку, код Банку 300012, або відкритих у ПАТ "Промінвестбанк" в еквіваленті суми комісійної винагороди Банку по курсу Банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом Банку на день здійснення операції.

Передбачене цим пунктом договірне списання здійснюється банком у відповідності до нормативно-правових актів Національного банку України".

Як встановлено судом, на момент вчинення спірних Договору кредиту від 29.12.2011 та договорів про внесення змін до нього від 29.12.2011, від 28.09.2012 та на даний час Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця" (третя особа) є державним підприємством, окремою юридичною особою. При цьому станом на час розгляду справи по суті Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця" перебуває в стані припинення, однак не є припиненим.

Правонаступником Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця" є Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (позивач), що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Статут Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735.

21.10.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи - Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

Відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 № 200, Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. Серед таких підприємств є й Державне територіально - галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця", яке є стороною в Договору кредиту.

Відповідно до частини 4 статті 67 ГК України державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведені вимоги статті 67 ГК України, ДТГО "Південно-західна залізниця", як державне підприємство, у статутному капіталі якого більше 50% акцій належать державі, мало укладати спірний Договір кредиту, а рівно і договори про внесення змін до цього договору, за погодження його умов з відповідним центральним органом виконавчої влади.

Нормативно-правовим актом, що регламентує процедуру такого погодження, є Порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (далі - Порядок погодження), затверджений постановою Кабінету міністрів України від 15.06.2011 № 809.

Згідно з п. 2 Порядку погодження, залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов'язанням погоджується:

Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик);

органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

Пунктом 3 Порядку погодження визначено, що для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов'язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються:

1) у разі погодження залучення кредиту (позики):

проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема:

- повинен передбачати напрями використання залучених коштів, що відповідають визначеній установчими документами меті діяльності підприємства, плату за користування кредитом (позикою), яка відповідає тій, що склалася на ринку фінансових послуг на момент подання заяви, а також право підприємства на дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою);

- не може передбачати дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необгрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства), неконкурентний спосіб переходу права власності на майно підприємства, а також не повинен містити положень щодо обов'язкового дострокового виконання зобов'язань на вимогу кредитора (інвестора) у разі зниження кредитного рейтингу України та/або підприємства;

довідки про відсутність (наявність) заборгованості із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), видані відповідними органами державної податкової служби, Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування;

результати аналізу фінансово-господарської діяльності за попередній рік, а також показники господарської діяльності та розвитку підприємства в поточному і плановому роках, підготовлені відповідно до методики аналізу фінансово-господарської діяльності підприємств державного сектору економіки, затвердженої Мінфіном;

копії:

- затвердженого в установленому законодавством порядку фінансового плану на поточний рік (із змінами та доповненнями), в якому передбачено здійснення відповідного залучення кредиту (позики);

- виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

- установчих документів;

- річної фінансової звітності (балансу, звітів про фінансові результати, рух грошових коштів, власний капітал) за останній звітний період;

- квартальної фінансової звітності (балансу, звіту про фінансові результати) за останній звітний період;

- рішення уповноваженого органу про погодження умов кредиту (позики) (подається Мінфіну);

- рішення відповідного органу управління підприємства про розміщення облігацій підприємства із строком обігу більш як один рік, погодженого з уповноваженим органом (подається Мінфіну);

- рішення відповідного органу управління підприємства про розміщення облігацій підприємства із строком обігу менш як один рік (подається уповноваженому органу);

звіт про виконання фінансового плану за минулий рік;

інформація про:

- зобов'язання за раніше здійсненими та не поверненими кредитами (позиками) із зазначенням обсягів отриманих коштів, плати за користування ними та дати їх отримання у розрізі кредиторів на момент подання заяви, а також плани виконання зазначених зобов'язань, у тому числі внесення плати за користування у поточному та наступному роках з помісячним розписом в розрізі кредиторів;

- відсутність рішення про визнання підприємства банкрутом, порушення щодо нього справи про банкрутство або ліквідацію підприємства;

- застосовану з урахуванням вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" процедуру відбору кредитора та особи, якій надано повноваження щодо залучення кредиту (позики);

- застосовану з урахуванням вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" процедуру відбору організатора торгівлі, через якого здійснюватиметься розміщення облігацій, а також андеррайтера, якщо емітент має намір залучити андеррайтера до розміщення облігацій (для випуску облігацій підприємства шляхом відкритого (публічного) розміщення);

техніко-економічне обґрунтування обсягу та доцільності залучення кредитів (позик), напрями їх використання, можливі джерела та строки їх повернення;

проект договору застави, погоджений в установленому статтею 11 Закону України "Про заставу" порядку (якщо залучення кредитів (позик) забезпечується заставою майна підприємства);

3) інформація Мінекономрозвитку про відповідність державній політиці у сфері управління державним сектором економіки залучення підприємствами кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик).

Зазначені в цьому пункті копії документів засвідчуються підписом керівника, скріпленим печаткою підприємства.

Відповідно до п. 4 Порядку погодження Мінфін або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов'язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству.

Судом по матеріалам справи встановлено, що листом від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 Міністерство фінансів України (за результатами розгляду листа Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" № ЦЗЕ-11/2365 від 12.12.2011 щодо погодження здійснення довгострокових внутрішніх запозичень ДТГО "Південно-західна залізниця"), повідомило про те, що відповідно до документів, поданих на розгляд Міністерству фінансів України, запозичення планується здійснити шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на наступних умовах: сума кредитів - 91,25 млн. дол. США; строк користування кредитними коштами - 3 роки; відсоткова ставка - 11 % річних; комісійні платежі - відсутні; забезпечення - застава майнових прав у співвідношенні 1:3,34; мета запозичення - виконання програми капітальних інвестицій та перекредитування діючих запозичень. У наведеному листі зазначено, що Міністерство фінансів України погодило здійснення вищезазначеного запозичення ДТГО "Південно-західна залізниця" за умови, якщо не будуть перевищенні відповідні показники фінансового плану підприємства на 2011 рік.

Крім того, Міністерство інфраструктури України листом від 27.12.2011 №11494/11/10-11, адресованим Укрзалізниці, ДТГО "Південно-західна залізниця", зазначило, що розглянуло листи Укрзалізниці від 23.12.2011 №ЦЗЕ-11/2493 та від 12.12.2011 №ЦЗЕ-11/2362 щодо погодження умов залучення ДТГО "Південно-західна залізниця" довгострокових кредитних ресурсів (відновлювальна кредитна лінія) та повідомило, що відповідно документів, поданих на розгляд Міністерству, залучення планується здійснити шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на загальну суму кредитів - 91,25 млн. дол. США на наступних умовах: термін користування кредитом - 3 роки; відсоткова ставка - 11 % річних; комісійні платежі - відсутні; забезпечення виконання ДТГО "Південно-західна залізниця" умов кредитного договору - майнові права у співвідношенні 1:3,34; цільове призначення кредиту - виконання програми капітальних інвестицій. Відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, у т.ч. господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 15.06.2011 № 809, Міністерство погодило ДТГО "Південно-західна залізниця" зазначені умови залучення довгострокового кредиту, за умови отримання від Мінекономрозвитку інформації про відповідність державній політиці у сфері управління державним сектором економіки залучення підприємством кредитів. Одночасно, з метою захисту інтересів державного підприємства, рекомендовано при укладенні кредитного договору з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" п. 3.9. виключити, а в п. 5.5. зменшити розмір штрафу.

Отже, зі змісту наведених листів Міністерства фінансів України від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 та Міністерства інфраструктури України від 27.12.2011 №11494/11/10-11 вбачається, що відповідними центральними органами виконавчої влади було погоджено укладення спірного кредитного договору на умовах трирічного строку користування кредитом та без комісійних платежів.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір кредиту укладено 29.12.2011, проте згідно спірного пункту 2.2 Договору кредиту датою остаточного повернення всіх отриманих у межах кредитної лінії сум кредиту встановлено 22.12.2014, що є меншим трирічного строку користування кредитними коштами, погодженого уповноваженими органами.

При цьому заперечення відповідача щодо недійсності пункту 2.2 Договору кредиту не спростовують факту невідповідності вказаного пункту Договору кредиту погодженій умові щодо трирічного строку користування кредитом.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначав, що центральними органами виконавчої влади було погоджено укладення кредитних договорів на умовах, викладених доданими до листів проектами договорів. Проте, як встановлено судом, матеріали справи не містять, а відповідачем не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні ст.ст. 76, 77, 78 ГПК Україні на підтвердження того, що Міністерству фінансів України та Міністерству інфраструктури України направлявся текст саме спірного Договору кредиту та договорів про внесення змін до Договору кредиту, оскільки фактично викладені в спірному Договорі кредиту умови запозичення кредитних коштів, зокрема, пункт 2.2 та пункту 3.8 у відповідній редакції Договору кредиту, відрізняються від тих, що були погоджені вказаними міністерствами та стисло відображені в їх листах від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 та від 27.12.2011 №11494/11/10-11 відповідно.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, вимоги позивача в частині визнання пункту 2.2 Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 року недійсним є обґрунтованими.

Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсними пунктів 3.5 та 3.8 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, суд зазначає таке.

У п. 6.9 Договору кредиту передбачено, що всі зміни та доповнення до цього Договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього Договору.

Згідно з п. 7 Порядку погодження, зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом (позикою), обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення таких змін або здійснення реструктуризації.

Однак, як встановлено судом, матеріали справи не містять, а сторонами не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні ст.ст. 76, 77, 78 ГПК Україні на підтвердження отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі на внесення змін до умов Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 року шляхом укладення відповідних договорів про внесення змін та доповнень від 29.12.2011, від 28.09.2012, зокрема, в частині доповнення спірного кредитного договору пунктом 3.9 та викладення пунктів 3.5, 3.8 в новій редакції. Відсутність відповідних погоджень Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України суперечить приписам п. 6.9 Договору кредиту, п. 7 Порядку погодження.

Разом з цим, суд відхиляє як безпідставні заперечення відповідача щодо недійсності пункту 3.8 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012, який стверджував, що наведеною умовою договору між сторонами було досягнуто згоди не щодо окремого зобов'язання з надання послуг за комісійну винагороду, а було досягнуто згоди саме стосовно покладення на позичальника обов'язку з оплати комісійної винагороди за здійснення валютно-обмінних операцій в разі невиконання позичальником зобов'язання з повернення коштів у визначений договором строк за умови відсутності на рахунках позичальника коштів у валюті зобов'язання. Вказані доводи відповідача не спростовують факту невідповідності пункту 3.8 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 року погодженій Міністерством інфраструктури України та Міністерством фінансів України умові щодо відсутності комісійних платежів, яка не передбачала виключень на здійснення валютно-обмінних операцій.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, вимоги позивача в частині визнання недійсними пунктів 3.5 та 3.8 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 є обґрунтованими.

Наведене, в свою чергу, свідчить про порушене право позивача, як правонаступника ДТГО "Південно-Західна залізниця".

Разом з тим, відповідачем до винесення рішення у даній справі було заявлено про застосування позовної давності, про що зазначено у відзиві на позовну заяву, поданому 06.04.2018 через відділ діловодства суду.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, та буде встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту (відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12 та від 02.09.2014 року у справі № 915/1437/13.

Як вбачається з матеріалів справи, Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 та Договір про внесення змін №20-3782/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 були укладені 29.12.2011, а Договір про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 року - 28.09.2012.

Таким чином, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 29.12.2011 року (дата укладення Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 та Договору про внесення змін №20-3782/2-1) - щодо вимог про визнання недійсними пункту 2.2 наведеного кредитного договору та пункту 3.9 наведеного кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011, та 28.09.2012 року (дата укладення Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1) - щодо вимог про визнання недійсними пунктів 3.5 та 3.8 наведеного кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1.

Отже, враховуючи наведене, загальну позовну давність тривалістю у три роки та факт звернення позивача з даним позовом до суду 15.03.2018 (що підтверджується відтиском реєстраційного штампу Господарського суду міста Києва про одержання позовної заяви від 15.03.2018), суд дійшов висновку про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог.

В силу ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

У запереченнях проти заяви відповідача про застосування строків позовної давності, поданих у підготовчому засіданні 16.04.2018, позивачем заявлено про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, проте при цьому не наведено обставин поважності пропуску строків позовної давності. Про причини поважності пропуску строку позовної давності позивач також не зазначив під час судового розгляду справи. Натомість, позивач зазначав, що позовна давність ним пропущена не була.

Судом враховано, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

За таких підстав, суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску позовної давності для звернення Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" до господарського суду з даним позовом.

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" до Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" про визнання недійсними пункту 2.2 Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011 (далі також - Договір кредиту), пунктів 3.5 та 3.8 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3390/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, пункту 3.9 Договору кредиту в редакції Договору про внесення змін №20-3782/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3765/2-1 від 29.12.2011, задоволенню не підлягають, у зв'язку з пропуском загального строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у справі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що понесені ним судові витрати становлять 1762,00 грн. судового збору. Інші судові витрати позивачем не вказано.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в позові повністю та наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 50, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 02.08.2018

Суддя Гумега О.В.