ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2018р. Справа №914/619/18

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянув у судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 сільського споживчого товариства, м.Бібрка Перемишлянського району

до відповідача: ОСОБА_1 міської ради, м.Бібрка Перемишлянського району

про:

- визнання недійсним Рішення №347 від 09.09.2016 року ОСОБА_1 міської ради Перемишлянського району Львівської області VIII-ї сесії ОСОБА_1 міської ради VIІ-го демократичного скликання "Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради";

- визнання за ОСОБА_1 сільським споживчим товариством права власності на будівлю магазину, що розташована за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с.Шпильчина, вулиця Львівська, 41.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2- представник (довіреність № 58 від 18.12.17р.)

від відповідача: ОСОБА_3- представник (довіреність № б/н від 01.06.17).

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 38, 42, 43 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило. Проводилася технічна фіксація судового засідання.

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 сільського споживчого товариства до відповідача ОСОБА_1 міської ради про: - визнання недійсним Рішення №346 від 09.09.2016 року ОСОБА_1 міської ради Перемишлянського району Львівської області VIII-ї сесії ОСОБА_1 міської ради VIІ-го демократичного скликання Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради; - визнання недійсним Рішення №347 від 09.09.2016 року ОСОБА_1 міської ради Перемишлянського району Львівської області VIII-ї сесії ОСОБА_1 міської ради VIІ-го демократичного скликання Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради; - визнаня за ОСОБА_1 сільським споживчим товариством право власності на будівлю магазину, що розташована за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с.Шпильчина, вулиця Залісся, 7; - визнання за ОСОБА_1 сільським споживчим товариством право власності на будівлю магазину, що розташована за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с.Шпильчина, вулиця Львівська, 41.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.02.2018р. суд залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 сільського споживчого товариства та надав строк для усунення недоліків. У звязку з усуненням допущених недоліків, ухвалою від 03.04.2018р. суд розєднав вимоги, зазначені у позовній заяві та виділив їх у самостійні провадження:

- позовні вимоги про визнання недійсним Рішення №346 від 09.09.2016 року ОСОБА_1 міської ради Перемишлянського району Львівської області VIII-ї сесії ОСОБА_1 міської ради VIІ-го демократичного скликання Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради та визнання за ОСОБА_1 сільським споживчим товариством права власності на будівлю магазину, що розташована за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с.Шпильчина, вулиця Залісся, 7 - розглядати у межах справи №914/305/18;

- позовні вимоги, про визнання недійсним Рішення №347 від 09.09.2016 року ОСОБА_1 міської ради Перемишлянського району Львівської області VIII-ї сесії ОСОБА_1 міської ради VIІ-го демократичного скликання Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради та визнання за ОСОБА_1 сільським споживчим товариством права власності на будівлю магазину, що розташована за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с.Шпильчина, вулиця Львівська, 41 - виділити у самостійне провадження з наступним присвоєнням йому окремого номеру.

Згідно протоколу передачі судової справи від 04.04.2018 року позовні вимоги виділено у самостійне провадження з присвоєнням номеру №914/619/18 та передано на розгляд судді Горецькій З.В.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.04.2018р. суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 07.05.2018р. У підготовчому судовому засіданні 07.05.2018р. судом оголошено перерву до 30.05.2018р. У підготовчому судовому засіданні 07.05.2018р. суд в порядку статей 120-121 ГПК України виніс ухвалу про виклик у підготовче судове засідання на 30.05.2018р. ОСОБА_1 сільського споживчого товариства та ОСОБА_1 міської ради. Ухвалою суду від 30.05.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче судове засідання на 18.06.2018р. Ухвалою суду від 18.06.2018р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.07.2018р. Крім того, ухвалою суду від 18.06.2018р. задоволено клопотання ОСОБА_1 сільського споживчого товариства від 18.06.2018р. (вх.№22467/18) про витребування доказів та витребувано в КП ЛОР Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації матеріали інвентаризаційної справи щодо обєкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с. Шпильчина, вул. Львівська, 41.

Ухвалою суду від 02.07.18р. відкладено розгляд справи по суті та призначено до розгляду на 16.07.18р.

16.07.18р за вх. № 26313/18 в канцелярію суду поступили копії інвентаризаційної справи щодо обєкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с. Шпильчина, вул. Львівська, 41.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання 25.07.2018 року забезпечив, позовні вимоги підтримав, просить суд задоволити позов.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 25.07.2018р. по розгляду справи по суті забезпечив, заперечив протии позовних вимог, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд в судовому засіданні оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН:

Аргументи позивача.

ОСОБА_1 сільське споживе товариство вважає, що Рішення №347 від 09.09.2016 ОСОБА_1 міської Ради Перемишлянського району Львівської Області VIII-ї сесії ОСОБА_1 міської ради У1І-го демократичного скликання "Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради" є недійсними, незаконними та підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Як стверджує позивач, спірна будівля магазину розташована за адресою Львівська область, Перемишлянський район, с. Шпильчина, вулиця Львівська, будинок 41 належить ОСОБА_1 Сільському Споживчому Товариству з 1974 року. Це підтверджується зокрема Рішенням виконкому Перемишлянської районної Ради депутатів трудящих від 04 квітня 1974 року №88 та архітектурно-планувальним завданням від 23 травня 1974 року, відповідно до якого вбачається, що забудовником будівлі магазину, яка розташована за адресою Львівська область, Перемишлянський район, с. Шпильчина, вулиця Львівська, будинок 41 - є Перемишлянська райспоживспілка, в яку входить ОСОБА_1 Сільське Споживче Товариство.

З часу будівництва і введення в експлуатацію, будівля магазину розташована за адресою Львівська область, Перемишлянський район, с. Шпильчина, вулиця Львівська, будинок 41 (теперішня назва вулиці і номер, однак станом до 2010 року дана вулиця не мала назви і номера. Присвоєно назву і номер згідно Рішення №25 від 11.03.2009 року Виконкому ОСОБА_1 міської ради) належить ОСОБА_1 Сільському Споживчому Товариству, яке входить до Перемишлянської райспоживспілки. Це також підтверджується Постановою Правління Перемишлянської райспоживспілки від 03 липня 1989 року №107, відповідно до якої вбачається що станом на 1989 рік приміщення магазину в селі Шпильчина належало ОСОБА_1 Сільському Споживчому Товариству.

Крім того, інформацію про те, що будівництво даного магазину було здійснено ОСОБА_1 сільським споживчим товариством підтверджують численні договори на виконання робіт по будівництву, а саме: від 13.02.1975р., 15.03.1974р.,від 18.03.1974 р.,19.03.1974 р., 29.05.1974 р., 14.05.1975 р., 20.08.1974 р., 2.10.1974 р. Також вищезазначене підтверджується нарядами-актами на виконання робіт за грудень 1974 р., серпень 1974 р„ березень 1974 р., липень 1974р., листопад 1974 р., лютий - березень 1974 рн., актом приймання виконаних робіт від березня 1975 р.

Крім того позивач наголошує, що ОСОБА_1 Сільське Споживче Товариство вчасно і в повному обсязі сплачувало та сплачує ОСОБА_1 міській раді плату за користування земельною ділянкою, на якій розташований вищезазначений обєкт нерухомого майна. В підтвердження цього є:

витяги з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки з 2015, 2016, 2017 років, з яких вбачається що власником магазину і платником земельного податку є ОСОБА_1 Сільське Споживче Товариство;

копії платіжних доручень за 2015-2017 років, з яких вбачається що платником за земельну ділянку по вищезазначеній адресі є ОСОБА_1 Сільське Споживче Товариство, яке сплачувало податок за нерухоме майно (а саме за приміщення вищезазначеного магазину) та податок за землю, які надходили в бюджет ОСОБА_1 міської ради;

копія довідки від 28.01.2008 року №290 про правовий статус, кількісний склад земель станом на 01.01.2008 року, які закріплені за ОСОБА_1 ССТ, з якої вбачається що в селі Залісся за ОСОБА_1 Сільським Споживчим Товариством закріплено землі 0,02 га;

копія довідки від 29.01.2009 року №534 про правовий статус, кількісний склад земель станом на 01.01.2009 року, які закріплені за ОСОБА_1 ССТ, з якої вбачається що в селі Шпильчина за ОСОБА_1 Сільським Споживчим Товариством закріплено землі 0.02 га;

копія довідки від 25.01.2011 року №86 про правовий статус, кількісний склад земель станом на 01.01.2011 року, які закріплені за ОСОБА_1 ССТ, з якої вбачається що в селі Шпильчина за ОСОБА_1 Сільським Споживчим Товариством закріплено землі 0,02 га;

копія довідки від 07.02.2014 року №051653 про кількісні характеристики земельної ділянки за даними експлікації земельних угідь згідно з формою 6-ЗЕМ ОСОБА_1 сільське споживче товариство на території Перемишлянського району Львівської області станом на 01.01.2014 року, з якої вбачається що в селі Шпильчина за ОСОБА_1 Сільським Споживчим Товариством закріплено землі 0.02 га.

ОСОБА_1 Сільське Споживче Товариство, вважає, що є власником вищезазначеного майна, і збудувало це майно на кошти пайовиків, маючи на це усі необхідні підтверджуючі документи, передало в оренду вищезазначене майно по договору оренди від 01 лютого 2016 року ФОП ОСОБА_4

На думку позивача, ОСОБА_1 міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення вийшла за межі своєї компетенції та порушила процедуру прийняття безхазяйного майна в комунальну власність, оскільки прийняла об'єкт нерухомості до комунальної власності за відсутності належного оголошення у друкованих засобах масової інформації про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік та без відповідного рішення суду.

Аргументи відповідача.

Відповідач заперечив наявність підстав для задоволення позову та виклав відповідні обгрунтування у Відзиві, зазначаючи, що міською радою дотримано процедури взяття безхазяйної речі на обілк, встановленої законом. Відповідач вважає, що право позивача не порушене, оскільки позивач не є власником спірного майна, адже не проводилася державна реєстрація спірного майна, відтак у ОСОБА_1 ССТ відсутнє речове право на будівлю магазину в селі Шпильчьина, вулиця Львівська,41.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до Статуту, ОСОБА_1 сільське споживче товариство - це організація громадян, які обєдналися для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб. Сільське споживче товариство на добровільних засадах входить до складу Перемишлянської райспоживспілки, виконує зобовязання членів спілки визначених її Статутом, має право вільного виходу з неї.

09.09.2016 року Рішенням №347 ОСОБА_1 міської Ради Перемишлянського району Львівської Області VIII -ї сесії ОСОБА_1 міської ради VІІ-го демократичного скликання «Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради» у відповідності до статті 335 Цивільного кодексу України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», статті 26 та 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи відповіді на запит ОСОБА_1 міської ради Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, КП ЛОР «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», спираючись на висновки постійної комісії з повноваженнями у сфері бюджету, комунальної власності, соціально-економічного розвитку, інвестиційної політики, з метою врегулювання питання щодо обліку та передачі в комунальну власність територіальної громади ОСОБА_1 міської ради нерухомих безхазяйних речей, VIIІ а сесія VIІ-го демократичного скликання - ВИРІШИЛА:

1. Звернутись до виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, якому надано повноваження з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, про взяття на облік будівлі магазину, що знаходиться за адресою: вул.Львівська, 41 у с.Шпильчина Бібрської міської ради, як безхазяйну нерухому річ.

2. Інформацію про взяття па облік будівлі магазину, що знаходиться за адресою: вул.Львівська, 41 у с. Шпильчина Перемишлянського району Львівської області, як безхазяйну нерухому річ оприлюднити у друкованих засобах масової інформації та на офіційному сайті ОСОБА_1 міської ради

3. КГІ «ОСОБА_1 комунальник» забезпечити зберігання будівлі магазину, що знаходиться за адресою: вул.Львівська, 41 у с.Шпильчина.

4. Контроль за виконанням рішення покласти на постійну комісію з повноваженнями у сфері бюджету, комунальної власності, соціально- економічного розвитку, інвестиційної політики.

На підставі вищезазначеного Рішення №347 від 09.09.2016 року, 16 грудня 2016 року за ОСОБА_1 міською радою було зареєстровано та взято на облік безхазяйне майно, а саме будівлю магазину в плані під літерою А-1 складається з двох залів, паливної та трьох підсобних приміщень площею 72,6 кв.м. розташована за адресою Львівська область, Перемишлянський район, с. Шпильчина, вулиця Львівська, будинок 41.

ОЦІНКА СУДУ.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з положеннями ст. 10, 12 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

У відповідності до положень ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" встановлена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад.

Положеннями статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Суд вважає, що безпідставними є твердження позивача про незаконність прийнятого рішення №347 від 09.09.2016 року ОСОБА_1 міської ради Перемишлянського району Львівської області VIII ї сесії ОСОБА_1 міської ради VII-го демократичного скликання «Про взяття на облік безхазяйної нерухомомї речі на території ОСОБА_1 міської ради», оскільки ОСОБА_1 міською радою не був здійснений пошук власника майна, не розміщено оголошення у друкованому засобі масової інформації.

Відповідно до статті 335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомомї речі на облік робиться оголошення в друкованому ЗМІ. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомомї речі, вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду в комунальну власність.

Як встановлено судом на початку 2016 року ОСОБА_1 міською радою Перемишлянського району Львівської області на території ОСОБА_1 міської ради було виявлено безхазяйне нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю (будівля магазину) загальною площею 72,6 кв.м., яка знаходиться за адресою вулиця Львівська,41, с.Шпильчина перемишлянського району Львівської області.

ОСОБА_1 міська рада звернулася із запитом (02-13/299 від 06.04.2016 року) до Регіонального відділення фонду державного майна України по львівській області. У відповіді Фонду (№05-13-03000 від 17.05.2016 року) зазначено, що на момент звернення із інформацією про зазначені об»єкти нерухомості в єдиному Реєстрі об»єктів державної власності відсутня, об»єкти у державній власності не перебувають (а.с.82).

Аналогічний лист було скеровано комунальному підприємству Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (№02-13/234 від 14.03.2016 року, на що отримано відповідь (№185 від 31.03.2016 року) про те, що державна реєстрація права власності нерухомого майна в с.Шпильчина, вулиця Львівська,41 не проводилася (а.с.83).

Враховуючі вказані відповіді на запити, своїм рішенням №347 від 09.09.2016 року «Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради» ОСОБА_1 міська рада підтвердила необхідність взяття на облік будівля магазину, що знаходиться за адресою: вулиця Львівська,41, с.Шпильчина Перемишлянського району Львівської області.

09.11.2016 року ПП «БТІ Експрес-Сервіс» виготовило технічний паспорт на будівлю магазину, що знаходиться за адресою: вулиця Львівська,41, с.Шпильчина Перемишлянського району Львівської області.

16.12.2016 року державним реєстратором Перемишлянської районної державної адміністрації ОСОБА_5 внесено запис №9303 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, який підтвердив законність дій ОСОБА_1 міської ради щодо взяття на облік безхазяйного майна. Дане рішення реєстртора є чинним (а.с.88).

29.12.2016 року в газеті за №51 Перемишлянської районної ради «Перемишлянський край» опубліковано оголошення про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна будівлю магазину, що знаходиться за адресою: вулиця Львівська,41 у селі Шпильчина Перемишлянського району Львівської області (а.с.89).

Отже, зважаючи на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 міська рада при прийнятті оскаржуваних рішень не виходила за межі своєї компетенції та не порушила процедуру прийняття безхазяйного майна в комунальну власність, прийняла об'єкт нерухомості на облік, здійснивши належне оголошення у друкованих засобах масової інформації про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік.

Як встановлено у статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії. яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення: 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) Шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу.

Статтею 41 Конституції України гарантовано непорушність права приватної власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. (ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК).

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Позивачем у такому позові може бути лише особа, яка вже є власником майна, а відповідачем - особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Предметом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Вказаний спосіб захисту права власності в порядку пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме суд в разі виникнення спору здійснює це доведення.

Рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України, є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

У зв'язку із цим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням суду законної сили, оскільки підставою для прийняття рішення є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов'язує виникнення права власності.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності, згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України, є оспорювання або не визнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

За змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача, а також - належності обраного способу судового захисту.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав, зокрема, прав суб'єктів господарювання, визначений частиною 2статті 16 ЦК України та частиною 2 статті 20 ГК України, однак, не є вичерпним і суд може захистити цивільне право іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права (частина 2 статті 16 ЦК України та частина 2 статті 20 ГК України) підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що є частиною національного законодавства з 1997 року, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України відповідно до Постанов від 21.05.2012 у справі №6-20цс11 та від 15.04.2015 у справі №6-55цс15.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З огляду на обраний позивачем спосіб захисту свого права, в контексті приписів ст. 392 Цивільного кодексу України, предметом доказування, а відповідно і судової оцінки у справі є як наявність у позивача права власності на спірне майно, так і порушення (невизнання) такого права відповідачем.

Документи, які позивач надає на підтвердження даних обставин є рішення виконкому Перемишлянської районної ради депутатів трудящих від 04.04.1974 року №88 та архітектурно-планувальним завданням від 23.05.1974 року, не є належним та допустими доказом наявності речового права у товариства. В даних документах є лише посилання про надання дозволу Перемишлянській райспоживспілці, в яку входить ОСОБА_1 споживче товариство на будівництво сільмагу в с.Шпильчина.

Інші документи, подані позивачем, а саме, договори на виконання будівельних робіт від 1974 року не підтверджують вимог позивача. Дані обставини мають бути підтверджені актом державної приймальної комісії про прийом в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкта, актом робочої комісії про приймання магазину, гарнтійним паспортом об»єкта, тощо.

Також позивачем надано лист №6 від 26.02.1996 року, що скерований голові ОСОБА_1 міської ради, в якому міститься звернення позивача про закріплення за товариством земельної ділянки, в тому числі і за спірним магазином та посилається на те, що будівництво такого велося Львівським ОСС, що також свідчить про те, що право ОСОБА_1 ССТ не порушено прийнятим рішенням та підстав для задоволення позову в порядку ст.392 ЦК України немає, оскільки відстуні такі обставини для застосування даної норми.

Щодо твердження позивача про те, що останнє сплачує ОСОБА_1 міській раді плату за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірний об»єкт. Позивач в підтвердження цього надав копії платіжних доручень, в призначенні платежу яких зазначено оренда землі за певний період, проте, не вказано за яку саме, адже як зазначає сам позивач, в його користуванні знаходиться значна кількість земель, на підтвердження чого надає довідку від 07.02.2014 року. Жодного договору оренди відповідно до ст.7 Закону України «Про оренду землі» зазначеної землі між позивачем та відповідачем не укладено, а відтак усі інші подані документи не мають доказового значення у даній справі, тобто є неналежними та недопустимими.

Позивач вважає себе власником спірного об»єкта, оскільки 01.02.2016 року ним було укладено договір оренди спірного майна із ФОП ОСОБА_4, проте з даного договору не ідентифікується, який саме магазин здається в оренду, а також цей договір не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності позивача на спірне майно.

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустими доказами прва власності на спірне майно.

Відповідно до частини 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. З наведеного слідує, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши усі докази всукупності, керуючись нормами чинного законодавства суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв»язку з його недоведеністю та необгрунтованістю, оскільки позивачем не доведено, що останній являється власником спірного майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 2, 12-14, 20, 73-80, 86, 91, 129, 201, 232, 233, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 сільського споживчого товариства до відповідача ОСОБА_1 міської ради про: визнання недійсним Рішення №347 від 09.09.2016 року ОСОБА_1 міської ради Перемишлянського району Львівської області VIII-ї сесії ОСОБА_1 міської ради VIІ-го демократичного скликання Про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі на території ОСОБА_1 міської ради; визнання за ОСОБА_1 сільським споживчим товариством право власності на будівлю магазину, що розташована за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с.Шпильчина, вулиця Львівська, 41 - відмовити.

2. Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено "03" серпня 2018 р.

Суддя Горецька З. В.