ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/759/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Величко Т.А., Будішевська Л.О.

при секретарі - Колбасовій О.Ф.

за участю представників:

Від прокуратури: Тунік В.М.

Від ФДМ України: Десятова Н.А.

Від МП «Аліса»: не з'явився

Від ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт": Бажак О.М.

Від Затоківської селищної ради: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

на рішення господарського суду Одеської області від 11.04.2018 року, головуючий суддя в І інстанції Петренко Н.Д., судді Малярчук І.А., Оборотова О.Ю., повний текст якого було складено 17.04.2018 року в м. Одесі

у справі № 916/759/16

за позовом: заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до відповідачів:

1. Малого підприємства "Аліса"

2. Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Затоківської селищної ради

про витребування майна з чужого незаконного володіння

та за зустрічним позовом: Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

до відповідачів:

1. Прокуратури Одеської області

2. Фонду державного майна України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Затоківської селищної ради

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (згідно з уточненою позовною заявою) до Малого підприємства "Аліса" та Приватного підприємства "Лазурна19", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, в якому просив:

- витребувати у Малого підприємства "Аліса" на користь держави Україна в особі Фонду державного майна України майно бази відпочинку "Зорі Тирасполю", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, а саме: їдальню літ. "А" загальною площею 581,1 кв.м., будівлю охорони літ. "В" загальною площею 18,6 кв.м., умивальник-душову літ. "Є" загальною площею 51,7 кв.м., будівлю літ. "Ж" загальною площею 91,4 кв.м., більярдну літ. "З" загальною площею 47,2 кв.м., склад літ. "Л" загальною площею 42,9 кв.м., будівлю літ. "О" загальною площею 22,9 кв.м., туалет літ. «Н» загальною площею 22,9 кв.м., а також будівлі тимчасового характеру: будиночок вагон, будиночок вагон, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок 2-місний, Будиночок 2-місний, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР.

- витребувати у Приватного підприємства "Лазурна 19" на користь держави Україна в особі Фонду державного майна України майно бази відпочинку "Зорі Тирасполю", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, а саме: адміністративний будинок загальною площею 154,4 кв.м.;

- зобов'язати Мале підприємство "Аліса" та Приватне підприємство "Лазурна 19" звільнити державне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполю", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1.

В обґрунтування пред'явлених вимог прокурор посилався на те, що спірне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполю" є державною власністю, управління яким відповідно до законодавства здійснює Фонд державного майна України, який не розпоряджався цим майном на користь МП «Аліса» та ПП "Лазурна 19", у зв'язку з чим волі власника - держави щодо відчуження зазначеного майна не було. Спірне майно вибуло з володіння держави поза її волі, а відповідачі безпідставно заволоділи ним. Посилаючись на зазначені обставини, прокурор на підставі ст. ст. 316, 321, 328, 387, 388 ЦК України просив задовольнити позов.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.03.2017р. замінено відповідача - Приватне підприємство «Лазурна 19» його правонаступником - Приватним підприємством «Готельний Комплекс «Курорт Еліт».

У березні 2017 року Приватне підприємство «Готельний Комплекс «Курорт Еліт» звернулося до господарського суду Одеської області з зустрічним позовом до прокуратури Одеської області та Фонду державного майна України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про визнання права власності на адміністративну будівлю загальною площею 154,4 кв.м., розташовану за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока. АДРЕСА_1.

В обґрунтування пред'явлених зустрічних вимог ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" посилалося на те, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 26979820 від 18.09.2014 року за гр. ОСОБА_4 на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц була зареєстрована на праві приватної власності спірна адміністративна будівля. 13.10.2014 року ОСОБА_4 уклав з ПП "Лазурна 19", правонаступником якого є ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт", два договори дарування, за якими по 1/2 частці подарував її ПП "Лазурна 19".

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.01.2015 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014р. у справі № 495/3285/14-ц було скасовано. Тобто, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц вважається такою, що втратила чинність, лише з 28.01.2015 року. Посилаючись на те, що на момент укладення договорів дарування, тобто станом на 13.10.2014 року, ОСОБА_4 мав право розпоряджатися своєю власністю - спірною адміністративною будівлею, в тому числі відчужувати її на користь третіх осіб, а факт скасування судом апеляційної інстанції ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц не може автоматично позбавляти юридичної сили вчинених ним правочинів (договорів дарування), ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" просило задовольнити зустрічний позов.

Прокурор заперечував проти зустрічного позову вказуючи на те, що майно бази відпочинку "Зорі Тирасполю", зокрема спірна адміністративна будівля, було придбано ПП «Лазурна 19», пізніше перейменоване на ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт", у ОСОБА_4, який не мав законного права на розпорядження цим майном, адже одержав його у власність на підставі незаконної ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц, у наступному скасованої апеляційним судом Одеської області, та поза волею власника - держави в особі Фонду державного майна України. Отже, наявні всі законні підстави для витребування спірного майна у ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт", як у добросовісного набувача, згідно зі ст. 388 ЦК України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11.04.2018 року, з урахуванням ухвали від 07.05.2018р. про виправлення описки та додаткового рішення від 07.05.2018р., позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України - задоволено. Витребувано у малого підприємства "Аліса" на користь держави в особі Фонду державного майна України майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, та складається з наступних будівель: їдальні літ. "А" загальною площею 581,1 кв.м.; будівлі охорони літ. "В" загальною площею 18,6 кв.м.; умивальник-душові літ. "С" загальною площею 51,7 кв.м.; будівлі літ. "Ж" загальною площею 91,4 кв.м.; більярдної літ. "З" загальною площею 47,2 кв.м.; складу літ. "Л" загальною площею 42,9 кв.м.; будівлі літ. "О" загальною площею 22,9 кв.м., а також будівель тимчасового характеру: будиночок вагон, будиночок вагон, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок 2-місний, Будиночок 2-місний, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, столова, підсобне приміщення, пральня, туалет, туалет, червоний куточок, умивальник, душові, склад-сарай, підвал, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР.

Витребувано у приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на користь держави в особі Фонду державного майна України майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, а саме: адміністративної будівлі літ. "А" загальною площею 154,4 кв.м.

Зобов'язано мале підприємство "Аліса" та приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" звільнити державне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1.

Стягнуто з малого підприємства "Аліса" та приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на користь прокуратури Одеської області судовий збір у розмірі по 7 990,28 грн. з кожного. Стягнуто з малого підприємства "Аліса" та приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на користь прокуратури Одеської області вартість комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи у розмірі 12500 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" по справі № 916/759/16 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог прокурора Одеської області, прийняти в цій частині нове рішення, яким прокурору у задоволенні позовної заяви відмовити. Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою скаржник посилається на суттєве порушення та неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до винесення незаконного судового рішення.

У відзивах на апеляційну скаргу прокурор та Фонд державного майна України заперечують проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просять оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач МП «Аліса» та третя особа не скориставлия наданим законом правом на участь свого представників в засіданні суду. При цьому, судові ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду, надіслані за адресою місцезнаходження відповідача, в яких повідомлялося про день, час і місце розгляду справи, підприємством поштового зв'язку були повернуті до суду назад з відміткою «за закінченням терміну зберігання поштового відправлення».

Враховуючи, що частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора та представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В судовому засіданні апеляційної інстанції від 26.06.2018 року представник скаржника подав суду клопотання викликати судового експерта Чорну Ю.П. для надання пояснень щодо висновку експерта № 280/17 за результатами проведеної комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи у справі, що був складений експертом 24.01.2018 року, для участі у судовому засіданні, а також зупинити апеляційне провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у пов'язаній з нею іншій справі № 910/5754/18, яка розглядається в порядку господарського судочинства. Вказані клопотання судом залишені без розгляду на підставі ст. ст. 118, 169, 258 ГПК України, як подані після закінчення процесуальних строків, встановлених законом для вчинення таких дій, та без заяви про поновлення пропущеного процесуального строку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням господарського суду Одеської області від 17.12.2015 року у справі № 916/2773/15, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016 року, відмовлено у задоволенні позову малого підприємства "Аліса" до Фонду державного майна України про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1 , та складається з наступних будівель: їдальні літ. „А" загальною площею 581.1 кв. м; адміністративної будівлі літ. „Б" загальною площею 154.4 кв. м.; будівлі охорони літ. „В" загальною площею 18.6 кв. м.; умивальник-душові літ. „ С" загальною площею 51.7 кв. м: будівлі літ. „Ж" загальною площею 91,4 кв. м; більярдної літ. „З" загальною площею 47.2 кв. м; складу літ. „Л" загальною площею 42.9 кв. м; будівлі літ. „О" загальною площею 22.1 кв. м: туалету літ. „Н" загальною площею 22,9 кв.м., які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0.7499 га., а також про визнання за МП "АЛІСА" права власності за набувальною давністю на будівлі тимчасового характеру бази відпочинку «Зорі Тирасполя», яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський. смт. Затока, АДРЕСА_1, база відпочинку «Зорі Тирасполя», а саме: будиночок вагон, будиночок вагон, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок 2-містний. Будиночок 2-містний, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-12ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-12ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, столова, підсобне приміщення, пральня, туалет, туалет, червоний куточок, умивальник, душові, склад-сарай, підвал, Будиночок КСО-1 1ВЕР, Будиночок КСО-1 1ВЕР, Будиночок КСО-1 1ВЕР, Будиночок КСО-1 1ВЕР, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0.7399 га.

Вказаним рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, встановлено наступні обставини:

Рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради депутатів трудящих міста Білгород-Дністровського від 03.12.1979 року Тираспольському монтажному управлінню Треста «Молделектромонтаж» було виділено земельну ділянку площею 6891 кв.м.. строком до 01.10.1980 року, для використання під базу відпочинку, що підтверджується посвідченням №154 А на право користування (тимчасове) землею.

На вказаній земельній ділянці Тираспольським монтажним управлінням Треста "Молделектромонтаж» було збудовано базу відпочинку, що підтверджується Актами прийому виконаних робіт (Форма № 2) за січень та травень 1981 року, відповідно до яких були виконані наступні роботи та побудовані наступні будівлі і споруди: водозбірник, вигрібна яма, улаштування холодильного водопостачання їдальні, будівельна частина їдальні, електроосвітлення їдальні, технологічне обладнання їдальні, система електропостачання їдальні, улаштування каналізації їдальні, електричне оснащення підсобних приміщень, протипожежні комунікації, дороги та майданчики, склад-сарай, підвал, житлові будиночки, внутрішні електромережі.

Актом державної приймальної комісії від 20 липня 1981 року вказана база відпочинку була прийнята в експлуатацію. Відповідно до даного акту, будівництво бази відпочинку здійснювалось власними силами ТМУ Треста «Молделектромонтаж» в період з травня 1979 року по лютий 1980 року, а збір та встановлення будиночків відбулось у 1981 році.

25 липня 1980 року, у зв'язку з введенням в експлуатацію в селі Затока бази відпочинку ТМУ Треста «Молделектромонтаж» , начальник управління звернувся до селищної ради селища Затока з листом №14/562 від 25.07.1980р. дати назву базі відпочинку "Зорі Тирасполя".

В липні 1980р. базі відпочинку "Зорі Тирасполя" було видано паспорт, відповідно до якого база відпочинку фактично мала 120 місць та знаходилась на земельній ділянці площею 6 891кв.м.

20.12.1983 року Монтажспецбуд РСР звернувся до Ради Міністрів УРСР з листом від №39-8616 закріпити земельну ділянку за трестом «Молделектромонтаж» з метою створення умов для відпочинку трудящих на базі відпочинку "Зорі Тирасполя".

Згідно з свідоцтвом про державну перереєстрацію №2233 "А" від 28.02.1994р. Тираспольське монтажне управління Треста «Молделектромонтаж» було перереєстроване на Державне підприємство Тираспольське монтажне управління «Молделектромонтаж» за адресою: 278000, м. Тирасполь, вул. Монтажників, 2.

01 січня 1998р. між Затоківською селищною радою та Тираспольським електромонтажним управлінням (б/в "Зорі Тирасполя") був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 12 770 кв.м., строком на 1 рік, для обслуговування закладу відпочинку б/в "Зорі Тирасполя", який зареєстровано в книзі записів договорів на право довгострокового користування землею 18.02.1998р. за №127. На договорі оренди землі міститься запис начальника «Молделектромонтаж» про те, що платником за оренду землі, згідно договору оренди, є МП "АЛІСА" з 01.06.1998р. по 31.12.1998р.

28 грудня 1998р. між Тираспольським електромонтажним управлінням (Орендодавець) та Малим підприємством "АЛІСА" (Орендар) було укладено договір про передачу в оренду б/в "Зорі Тирасполя" в смт. Затока №3, відповідно до п. 1.2 якого база відпочинку "Зорі Тирасполя" була передана МП "АЛІСА" в оренду строком на 5 років з 01.01.1999р. по 31.12.2003р.

На підстав зазначеного договору оренди, 25.02.2000 року начальник ТМУ «Молделектромонтаж» звернувся до Одеського обласного земельно-кадастрового центру та до голови Затоківської селищної ради з клопотанням №01/75, в якому просив оформити технічну документацію земельної ділянки б/в "Зорі Тирасполя" на МП "АЛІСА" строком на 10 років.

28 квітня 2001р. між Державним підприємством Тираспольське монтажне управління «Молделектромонтаж» (Орендодавець) та Малим підприємством "АЛІСА" (Орендар) був укладений Договір оренди №4 про передачу в оренду бази відпочинку "Зорі Тирасполя", відповідно до п. 3.1 якого база відпочинку "Зорі Тирасполя" була передана МП "АЛІСА" в оренду строком на 10 років з 01.01.2001р. по 31.12.2010р. Додатковою угодою від 23.07.2002р. строк оренди був продовжений до 31.12.2012р.

28 грудня 2000р. Затоківська селищна рада прийняла рішення №550, яким затвердила проект відведення земельної ділянки площею 0,7499га під розміщення б/в «Зорі Тирасполя» та надала МП "АЛІСА" у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 5 років земельну ділянку загальною площею 0,7499 га. в тому числі: під розміщення бази відпочинку «Зорі Тирасполя» - 0.6914 га., під розміщення парковки автотранспорту - площею 0,0585 га. в Сонячному курортному районі с.м.т. Затока. Також вирішено укласти із МП "АЛІСА" договір оренди вказаної земельної ділянки.

Рішенням №794 від 22.06.2001 року Затоківська селищна рада внесла зміни в п.2 Рішення №550 від 28.12.2000 року та виклала його в наступній редакції: "Надати МП "АЛІСА" у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном 10 років земельну ділянку загальною площею 0,7499 га. в тому числі: під розміщення бази відпочинку «Зорі Тирасполя» - 0.6914 га, під розміщення парковки автотранспорту -площею 0.0585 га. в Сонячному курортному районі с.м.т. Затока".

22 серпня 2001 року на підставі рішень Затоківської селищної ради №550 від 28.12.200р. та №794 від 22.06.2001 року, між Затоківською селищною радою та МП "АЛІСА" був укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на десять років земельну ділянку площею 0.7399 га, в тому числі під розміщення бази відпочинку «Зорі Тирасполя» -площею 0.6914 га., під розміщення парковки автотранспорту - площею 0.0585 га., що розташована у Сонячному курортному районі с.м.т. Затока.

Рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради №569 від 16.11.2007р. базі відпочинку "Зорі Тирасполя" була присвоєна юридична адреса: смт. Затока, вул. Лазурна, буд. 19.

Згідно протоколу №3 від 29.09.2011р. Міністерство економіки МПР запропонувало МП "АЛІСА" використати право купівлі майна бази відпочинку "Зорі Тирасполя".

03.10.2011 року мале підприємство "АЛІСА" уклало з Міністерством економіки Придністровської Молдавської Республіки Договір купівлі-продажу №11-03 майна за кордоном, яке знаходиться на балансі ДУП Монтажне управління "Молделектромонтаж", що розташоване за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна 19, база відпочинку "Зорі Тирасполя". Майно розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,7499га.

Листом № 1263/01-29/3 від 08.09.2011 року Затоківська селищна рада повідомила мале підприємство "Аліса" про те, що відповідно до рішення селищної ради № 481 від 23.08.2011 року договір оренди земельної ділянки від 22.08.2001р. укладений між Затоківською селищною радою та малим підприємством "Аліса" припинено у зв'язку з закінченням терміну на який його було укладено, база відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України, мале підприємство "Аліса" зобов'язано повернути земельну ділянку в місячний строк.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України" від 10.09.1991 року № 1540-XII та ст. 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11.08.1994 року, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності та Протоколу між Кабінетом міністрів України і Урядом Республіки Молдова про внесення змін до Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 року" від 12.07.2001 року №2666-11 майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України є державною власністю України.

З метою реалізації Угоди від 11.08.1994 року молдавською стороною висунуто майнові претензії перед державою Україна в особі Фонду державного майна України щодо бази відпочинку "Зорі Тирасполя", забудовником якої було підприємство колишнього союзного підпорядкування - Тираспольське монтажне управління Тресту "Молделектромонтаж" Міністерства монтажних і спеціалізованих будівельних робіт СРСР. Проте, відповідно до висновку Фонду державного майна України щодо правового статусу майна бази відпочинку "Зорі Тирасполю" (смт. Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область) надані молдавською стороною документи, не дають підстав зробити висновок, що будівництво бази відпочинку фінансувалось за рахунок власних коштів забудовника, що в свою чергу не дає можливості визнати зазначену базу відпочинку власністю Республіки Молдова.

Наказом Фонду державного майна України від 18.10.2004 року № 2176 затверджено вказаний висновок, відповідно до якого база відпочинку "Зорі Тирасполю" є державною власністю України.

Матеріали справи № 916/2773/15 не містять будь-яких доказів того, що Міністерство економіки Придністровської Молдавської Республіки було власником об'єкта купівлі-продажу, а отже, воно не мало повноважень щодо розпорядженням майном бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, зокрема, щодо його продажу іншій особі. Крім цього, малому підприємству "Аліса" було відомо, що база відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлено ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь ті ж самі особи, що і у даній справі, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.

Преюдиціальні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

В силу статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Враховуючи, що у справі № 916/2773/15 брали участь Фонд державного майна України та мале підприємство "Аліса", тобто ті самі особи, які беруть участь у даній справі, обставини встановлені рішеннями суду у зазначеній справі мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору.

Вищенаведеним спростовується помилкове твердження скаржника щодо безпідставності посилань прокурора на обставини встановлені рішенням суду у справі № 916/2773/15.

Таким чином, не підлягають доказуванню у даній справі обставини щодо належності майна бази відпочинку "Зорі Тирасполя" до державної власності України, відсутності у Міністерства економіки Придністровської Молдавської Республіки права розпоряджатись цією базою відпочинку "Зорі Тирасполя", обізнаності малого підприємства "Аліса" на момент укладення договору купівлі-продажу № 11-03 від 03.10.2011 року про те, що майно бази відпочинку є державною власністю України та відсутності будь-яких правових підстав щодо володіння та користування малим підприємством "Аліса" вказаним майном.

Отже, спірне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України, управління яким відповідно до ст. 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" здійснює Фонд державного майна України. Разом з цим, Фонд державного майна України не розпоряджався майном бази відпочинку "Зорі Тирасполя" на користь малого підприємства "Аліса", у зв'язку з чим волі власника -держави Україна щодо відчуження зазначеного майна не було.

Забудовником бази відпочинку "Зорі Тирасполя", розташованої в смт. Затока, Білгород-Дністровський р-н., Одеська область, було Тираспольське монтажне управління тресту "Молделектромонтаж" Міністерства монтажних і спеціалізованих будівельних робіт СРСР, тобто підприємство колишнього союзного підпорядкування.

30.06.2004 року між Тираспольським монтажним управлінням Тресту "Молделектромонтаж" (продавець) та СПД Чімбер С.Д. (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна № 2/У, а саме про передачу у власність продавцем покупцю майна бази відпочинку "Зорі Тирасполя". Вказаний договір було затверджено Міністерством промисловості Придністровської Молдавської Республіки.

18.06.2008 року наказом Міністерства промисловості Придністровської Молдавської Республіки № 304 визнано договір таким, що суперечить законодавству Придністровської Молдавської Республіки, що підтверджується рішенням арбітражного суду Придністровської Молдавської Республіки від 13.07.2011 року у справі № 781/11-07.

Відповідно до статті 1 Закону України від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України", статті 1 вищезазначеної Угоди від 11.08.1994 року майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

В матеріалах справи містяться беззаперечні докази користування МП "Аліса" з 1998 року та по теперішній час спірним майном, чим спростовується безпідставне твердження скаржника щодо невибуття з володіння, користування та розпорядження держави цього майна.

Фонд державного майна України звернувся до Затоківської селищної ради з листом від 01.07.2016 № 10-17-12458, в якому виклав прохання терміново поінформувати щодо стану зберігання майна бази відпочинку «Зорі Тирасполя», а також до Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури, Генеральної прокуратури України з листом від 05.07.2016 № 10-17-12807 стосовно вжиття заходів щодо недопущення псування та знищення державного майна.

Разом з тим, судом установлено, що Затоківською селищною радою було здійснено незаконне відчуження земельної ділянки, на якій знаходиться база відпочинку «Зорі Тирасполя», Приватному підприємству «ГК «Курорт Еліт» відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 08.06.2017, який зареєстрований в реєстрі № 1367.

Згідно з висновком судового експерта № 280/17, складеним 24.01.2018 року за результатами проведеної комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи, у результаті проведеного обстеження земельної ділянки, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, встановлено, що конструктивні елементи будівель та споруд, які розташовані в межах досліджуваної земельної ділянки, знаходяться у зруйнованому технічному стані. Визначити в повному обсязі конструктивні та об'ємно-планувальні показники (загальну площу, площу забудови, висоту, тощо), функціональне призначення об'єктів дослідження технічно не надається можливим. Виняток становить нежитлова будівля, яка розташована з лівої сторони від входу на обстежувану ділянку. Технічний стан вказаної будівлі характеризується як "незадовільний". За технічними характеристиками обстежувана будівля є найбільш наближеною до будівлі охорони літ. "В" бази відпочинку "Зорі Тирасполю". Відповісти на поставлене питання, чи розташовані будівлі та споруди бази відпочину "Зорі Тирасполю", які зазначені в наказі Фонду державного майна України № 2176 від 18.10.2004 та рішенні господарського суду Одеської області від 17.12.2015 у справі № 916/2773/15, на земельній ділянці загальною площею 0,6914 га, кадастровий номер :02:019:0157, розташованій за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, не надається можливим. Досліджувані конструктивні елементи будівель та споруд, які знаходяться у зруйнованому технічному стані, та нежитлова будівля, яка розташована з лівої сторони від входу на обстежувану земельну ділянку, фактично розташовані в межах земельної ділянки за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження малого підприємства «АЛІСА» є Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, база відпочинку «Зорі Тірасполя».

Статтею 93 ЦК України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Зазначена обставина свідчить про фактичне знаходження малого підприємства «АЛІСА» за адресою місцезнаходження спірного майна, чим спростовується безпідставне твердження скаржника про те, що Фонд державного майна України на момент подання позову та на час винесення судового рішення фактично володів та наразі володіє майном бази відпочинку.

Статтею 349 ЦК України визначено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься доказів внесення таких змін до державного реєстру щодо припинення права власності на спірне майно у зв'язку з його знищенням, чим спростовується безпідставне твердження скаржника про те, що станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення такого об'єкту як база відпочинку «Зорі Тирасполя» не існувало.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимога прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до малого підприємства "Аліса" та приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" про витребування спірного нерухомого майна, визначеного прокурором у позовній заяві, розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про задоволення заявлених прокурором позовних вимог, з огляду на таке.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом положень ст. 321 вказаного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що правові підстави набуття права власності визначено у гл. 24 Цивільного кодексу України.

Згідно положень ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Судовий захист права власності та майнових інтересів власників - осіб, названих у ст. 4 ГПК України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння, а також про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, в силу вимог ст.ст. 386, 387, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності, як шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, згідно з статтею 387 ЦК України (віндикаційний позов), так і вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

При цьому колегія суддів враховує, що право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, згідно з статтею 387 ЦК України (віндикаційний позов).

Предметом віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предметом доказування у справах за такими позовами становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як - то факти, що підтверджують його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на вказане майно.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор свої вимоги про витребування спірного індивідуально визначеного майна, розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, обґрунтовує тим, що спірне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполю" є державною власністю, управління яким відповідно до законодавства здійснює Фонд державного майна України, який не розпоряджався цим майном на користь МП «Аліса» та ПП "Лазурна 19", правонаступником якого на даний час є Приватне підприємство «Готельний Комплекс «Курорт Еліт», у зв'язку з чим волі власника - держави щодо відчуження зазначеного майна не було. Спірне майно вибуло з володіння держави поза її волі, а відповідачі безпідставно заволоділи ним і відмовляються добровільно повернути це майно державі, що позбавляє державу в особі Фонду державного майна України можливості здійснювати передбачувані законом правомочності щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Судом установлено та матеріалами справи підтверджено факт, що станом на момент вирішення даного спору спірне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України, управління яким відповідно до ст. 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" здійснює Фонд державного майна України. Разом з цим, Фонд державного майна України не розпоряджався майном бази відпочинку "Зорі Тирасполя" на користь малого підприємства "Аліса" та ПП "Лазурна 19", правонаступником якого на даний час є Приватне підприємство «Готельний Комплекс «Курорт Еліт», у зв'язку з чим волі власника - держави Україна щодо відчуження зазначеного майна не було. Це майно вибуло із володіння позивача, оскільки було самовільно захоплено відповідачем малим підприємством "Аліса", знаходиться в натурі у незаконному володінні відповідача та використовується останнім без належних правових підстав.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність користування спірним майном.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, оскільки прокурором доведено суб'єктивне право держави на витребуване майно, факт вибуття цього майна з її володіння і наявність майна у незаконному володінні відповідача малого підприємства "Аліса" та відсутність у останнього правових підстав для володіння майном.

Судовим рішенням у справі № 916/2773/15 також встановлено факт, що відповідно до проведеної КП "Білгород-Дністровське БТІ" інвентаризації адміністративна будівля, загальною площею 154,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровський Одеської області, є складовою частиною майна бази відпочинку "Зорі Тирасполю".

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у цивільній справі № 495/3285/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та визнано за останнім право власності на адміністративну будівлю літ. "А", загальною площею 154,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровський Одеської області.

При цьому, Фонд державного майна України, будучи власником спірного майна, не був учасником даного спору.

Рішенням державного реєстратора Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції за № 15886766 від 18.09.2014 року на підставі вказаної ухвали суду за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на адміністративну будівлю літ. "А", загальною площею 154,4 кв.м.

У наступному, ОСОБА_4 на підставі договорів дарування від 13.10.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованих в реєстрі за № 1950 та №1952, подарував зазначене нерухоме майно приватному підприємству "ЛАЗУРНА 19", правонаступником якого є ПП «ГК «Курорт Еліт», яке залишається власником майна до теперішнього часу.

Проте, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.01.2015 року у справі № 495/3285/14-ц ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.09.2014 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 26.03.2015р. справу № 495/3285/14-ц за цивільним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду.

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.10.2014р. № 28003191 та № 28003776 власником спірної адміністративної будівлі літ. "А", загальною площею 154,4 кв.м., було приватне підприємство "ЛАЗУРНА 19" на підставі вищевказаних договорів дарування, правонаступником якого відповідно до свого статуту є приватне підприємство «Готельний комплекс «Курорт Еліт» у зв'язку зі зміною найменування підприємства, згідно з рішенням засновника № 5 від 06.02.2017 року.

Таким чином, судом установлено, що на момент звернення прокурора до господарського суду з даним позовом власником спірної адміністративної будівлі літ. "А" було ПП "ЛАЗУРНА 19", а на момент вирішення даного спору судом першої інстанції є ПП «ГК «Курорт Еліт».

Звертаючись до господарського суду з даним позовом прокурор вказував те, що оскільки майно бази відпочинку "Зорі Тирасполю", зокрема спірна адміністративна будівля, було придбано ПП «Лазурна 19», пізніше перейменоване на ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт", у ОСОБА_4, який не мав законного права на розпорядження цим майном, адже одержав його у власність на підставі незаконної ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц, у наступному скасованої апеляційним судом Одеської області, та поза волею власника - держави в особі Фонду державного майна України, то наявні всі законні підстави для витребування спірного майна у ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт", як у добросовісного набувача, згідно зі ст. 388 ЦК України.

З огляду на встановлені обставини даної справи колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 319 ЦК України лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Як встановлено судом, ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, від якої спірне майно було набуто безвідплатно, не має права його відчужувати, тобто є добросовісним набувачем в силу ч. 1 ст. 388 ЦК України, що сторонами не заперечується.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У даній справі судом установлено, що спірна адміністративна будівля загальною площею 154,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровський Одеської області, є складовою частиною майна бази відпочинку "Зорі Тирасполю" та є державною власністю України, управління яким відповідно до ст. 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" здійснює Фонд державного майна України. Разом з цим, Фонд державного майна України не розпоряджався майном бази відпочинку "Зорі Тирасполя" на користь малого підприємства "Аліса" та ПП "Лазурна 19", правонаступником якого на даний час є Приватне підприємство «Готельний Комплекс «Курорт Еліт», у зв'язку з чим волі власника - держави Україна щодо відчуження зазначеного майна не було.

Право приватної власності на вказану адміністративну будівлю було зареєстровано за ОСОБА_8. на підставі пред'явленої ним державному реєстратору Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.09.2014р. у справі № 495/3285/14-ц про визнання за ним права власності на цю будівлю.

Стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. № 1952-ІV, в редакції чинній на час здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_8. на спірну будівлю, передбачала підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Згідно з цією статтею підставою для державної реєстрації прав є рішення суду, що набрало законної сили.

Разом з тим, судом також установлено, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.01.2015 року у справі № 495/3285/14-ц ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.09.2014 року, яка стала підставою для реєстрації за ОСОБА_8. права приватної власності на спірну будівлю та укладення 13.10.2014 року двох договорів дарування цієї будівлі ПП «Лазурна 19», як незаконну було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції. У наступному, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 26.03.2015р. справу № 495/3285/14-ц за цивільним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду.

Таким чином, судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_8 набув право власності на спірну адміністративну будівлю з використанням незаконної ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 26.03.2015р. у цивільній справі № № 495/3285/14-ц, в якій дійсний власник спірного майна - Фонд державного майна України не брав участі, що свідчить про вибуття вищевказаного нерухомого майна з володіння держави Україна не з її волі, а внаслідок незаконних дій сторонніх осіб.

З огляду на наведене та враховуючи, що спірна адміністративна будівля, загальною площею 154,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, АДРЕСА_1, вибула з володіння позивача поза його волею і у наступному право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем, то місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для витребування зазначеного майна у відповідача на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України, який набув це майно безвідплатно за договорами дарування від 13.10.2014р. у ОСОБА_8., який не мав права його відчужувати.

Колегія суддів також вважає, що у спірних правовідносинах не вбачається порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

§ 1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів зазначає, що Конвенція має сприйматись як „живий інструмент", її положення мають тлумачитись динамічно, тобто, одне й те саме положення в різних історичних умовах цілком може втрачати свою актуальність. Слід враховувати, що рішення ЄСПЛ стосуються конкретної справи, в яких іноді використовуються концепції, не відомі українській правовій системі, що ускладнює застосування висновків у конкретній справі до окремої справи, що розглядається судом України.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004р. №1906-ІV "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

У даній справі з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності МП «Аліса» та ПП «ГК «Курорт Еліт» критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Витребування спірного майна на користь держави з володіння МП «Аліса» та ПП «ГК «Курорт Еліт» відповідає критерію законності: витребування у них спірного майна здійснюється на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України у зв'язку з безпідставним неправомірним заволодінням майном держави, норми яких відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст яких є публічним та загальнодоступним. Сумніви та уявлення відповідачів щодо правильності тлумачення та застосування цих норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право на мирне володіння майном.

Крім того, з огляду на положення ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Нерухоме майно, що є у державній власності - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи держави.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям нерухомого майна з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності держави цьому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

У даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування державного майна із володіння відповідачів є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права державної власності, захист такого права шляхом повернення до державної власності її об'єкту, який був набутий відповідачами внаслідок порушення чинного законодавства при первинному відчуженні державного майна.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦПК України, у відповідній редакції, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, судове рішення - це основний акт правосуддя, акт реалізації конституційних повноважень органу державної, судової влади, яким вирішується правовий спір від імені держави Україна. Тому для держави і суспільства незаперечний інтерес становить повага до судового рішення, визнання обов'язковості його виконання, довіра до прийнятих судами рішень.

У даній справі судом установлено, що з метою неправомірного вибуття нерухомого майна з володіння держави було використано судове рішення у справі, в якій дійсний власник спірного нерухомого майна - держава, в особі Фонду державного майна України не була учасником. З огляду на зазначене, суспільний інтерес у вимогах прокурора щодо втручання в право власності відповідача - ПП «ГК «Курорт Еліт» полягає також у забезпеченні додержання однієї з основних засад судового провадження - обов'язковості судового рішення, в утвердженні принципів поваги і довіри до судових рішень, у формуванні правозастосовної практики, яка унеможливлює використання судових рішень для незаконного заволодіння майном.

Отже, встановлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст поняття «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».

Отже, позовні вимоги прокурора не можуть вважатись такими, у зв'язку із задоволенням яких порушується § 1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, через дотримання принципу законності втручання у право на мирне володіння майном, відповідності такого втручання суспільному інтересу, його пропорційності.

Стосовно зустрічного позову колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи зустрічні вимоги ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" вказує те, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 26979820 від 18.09.2014 року за гр. ОСОБА_4 на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц була зареєстрована на праві приватної власності спірна адміністративна будівля. 13.10.2014 року ОСОБА_4 уклав з ПП "Лазурна 19", правонаступником якого є ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт", два договори дарування, за якими по 1/2 частці подарував її ПП "Лазурна 19".

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.01.2015 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014р. у справі № 495/3285/14-ц було скасовано. Тобто, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц вважається такою, що втратила чинність, лише з 28.01.2015 року. Посилаючись на те, що на момент укладення договорів дарування, тобто станом на 13.10.2014 року, ОСОБА_4 мав право розпоряджатися своєю власністю - спірною адміністративною будівлею, в тому числі відчужувати її на користь третіх осіб, а факт скасування судом апеляційної інстанції ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року у справі № 495/3285/14-ц не може автоматично позбавляти юридичної сили вчинених ним правочинів (договорів дарування), ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" просить задовольнити зустрічний позов.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України щодо визнання права власності є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по - перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по - друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь - які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмета доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно - правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 18.02.2015р. у справі №6-244цс14, від 24.06.2015р. у справі № 6-318цс15.

Право власності як і будь-яке інше суб'єктивне право виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов'язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Підстави виникнення права власності поділяються на первісні та похідні. До первісних підстав відносяться ті способи, за якими право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників: новостворене майно (ст. 331), переробка речі (ст. 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333), безхазяйна річ (ст. 335), набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився (ст. 336), знахідка (ст. 338), бездоглядна домашня тварина (ст. 341), скарб (ст. 343), набувальна давність (ст. 344), викуп пам'ятки історії та культури (ст. 352), реквізиція (ст. 353), конфіскація (ст. 354). До похідних відносяться ті підстави, за якими право власності на річ виникає за волею попереднього власника (цивільні правочини, спадкування за законом і за заповітом).

Водночас судом установлено, що спірна адміністративна будівля загальною площею 154,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровський Одеської області, є складовою частиною майна бази відпочинку "Зорі Тирасполю" та є державною власністю України, управління яким відповідно до ст. 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" здійснює Фонд державного майна України. Разом з цим, Фонд державного майна України не розпоряджався майном бази відпочинку "Зорі Тирасполя" на користь малого підприємства "Аліса" та ПП "Лазурна 19", правонаступником якого на даний час є Приватне підприємство «Готельний Комплекс «Курорт Еліт», у зв'язку з чим волі власника - держави Україна щодо відчуження зазначеного майна не було.

Право приватної власності на вказану адміністративну будівлю було зареєстровано за ОСОБА_8. на підставі пред'явленої ним державному реєстратору Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції незаконної ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.09.2014р. у справі № 495/3285/14-ц про визнання за ним права власності на цю будівлю.

У свою чергу, позивач за зустрічним позовом набув право власності на спірну будівлю безвідплатно за договорами дарування від 13.10.2014р., укладеними з ОСОБА_8., який не мав права її відчужувати, оскільки сам набув право власності на неї з використанням незаконної ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.09.2014р. у цивільній справі № № 495/3285/14-ц, в якій дійсний власник спірного майна - Фонд державного майна України не брав участі, що свідчить про вибуття вищевказаного нерухомого майна з володіння держави Україна не з її волі, а внаслідок незаконних дій сторонніх осіб.

Також, в межах цього судового процесу не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем в порядку виконання судового рішення та не ухвалювалося рішення щодо припинення права власності держави на підставі ст. 346 ЦК України, а отже право власності дійсного власника - держави не припинилося із втратою нею цього майна.

Отже, доводи позивача за зустрічним позовом про те, що його позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки він набув право власності на спірне майно на підставі договорів дарування від 13.10.2014р. укладених з ОСОБА_8., який на момент укладення цих договорів мав право розпоряджатись своєю власністю - спірною будівлею, в тому числі відчужувати її на користь третіх осіб, оскільки незаконна ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.09.2014р. вважається такою, що втратила чинність, лише з 28.01.2015 року, тобто з моменту її скасування апеляційним судом Одеської області, є помилковими, оскільки судом установлено, що дійсний власник спірного майна не був стороною вищезгаданих правочинів та учасником відповідного судового процесу. Окрім того, в межах цього судового процесу не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювалося рішення щодо припинення права власності держави Україна на підставі ст. 346 ЦК України.

Таким чином, висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову є законним та обґрунтованим.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 23970,24 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 11 квітня 2018 року у справі № 916/759/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03.08.2018р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Будішевська Л.О.