УХВАЛА

м. Київ

01.08.2018Справа № 910/23120/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за заявою Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Проспект Повітрофлотський, будинок 6; )

про відстрочку виконання рішення суду

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства "АГРОХІМ" (92600, Луганська обл., Сватівський район, місто Сватове, ВУЛИЦЯ НОВО-СТАРОБІЛЬСЬКА, будинок 28А; код ЄДРПОУ 1833721)

до 1) Міністерства оборони України (03168, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 6; )

2) Антитерористичного центру при Службі безпеки України (01010, м. Київ, ВУЛИЦЯ МОСКОВСЬКА, будинок 5/2; )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) Сватівська міська рада (92600, Луганська обл., Сватівський район, місто Сватове, ПЛОЩА 50 - РІЧЧЯ ПЕРЕМОГИ, будинок 36; ідентифікаційний код 04051804)

2) Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, ВУЛИЦЯ БАСТІОННА, будинок 6; ідентифікаційний код 37567646)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 1: 3) Генеральний штаб Збройних Сил України (03168, м. Київ, пр-кт Повітрофлотський, 6)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 2: 4) Служба безпеки України (01034, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 33; )

про відшкодування матеріальної шкоди 29 541 956,20 грн.

Представники учасників справи:

від заявника (боржника, відповідача-1): Зеленов А.С. - за доовіреністю № 220/378/д від 22.11.2017р.;

від стягувача (позивача), Шайтура О.М. (керівник);

від відповідача -2: не з'явилися;

від третіх осіб -1, -2, -3, -4, не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва №910/23120/16 від 14.06.2017 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУГАНСЬКА ФІРМА ПО АГРОХІМІЧНОМУ ОБСЛУГОВУВАННЮ СІЛЬСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА"АГРОХІМ" до Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної шкоди 29 541 956,20 грн. задоволено повністю, в частині стягнення з Антитерористичного центру при Службі безпеки України матеріальної шкоди - в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 року, яка набрала законної сили 12.10.2017 року, рішення Господарського суду міста Києва №910/23120/16 від 14.06.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 22.03.2018 року Рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 у справі № 910/23120/16 залишено без змін.

Через канцелярію Господарського суду міста Києва від Міністерства оборони України надійшла заява про відстрочку виконання рішення суду.

В поданій заяві заявник просив суд відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 по справі № 910/23120/16 до: закінчення дії операції Об'єднаних сил, під час якої здійснюються заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; закінчення дії особливого періоду; завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000551 від 29.10.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 258 (терористичний акт), частиною третьою статті 426 КК України (бездіяльність військової влади).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2018 року розгляд заяви призначено на 24.07.2018 року.

В судовому засідання 24.07.2018 року судом оголошено перерву до 01.08.2018 року.

В судове засідання представники відповідача-2, третіх осіб -1, -2, -3, -4, не з'явилися.

В судовому засіданні 01.08.2018 року представник заявника підтримав заяву, представник стягувача заперечував проти задоволення заяви та подав письмові заперечення.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення заяви та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що заява Міністерства оборони України про відстрочку виконання рішення суду задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За приписами статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. №18-рп/2012).

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 р. в справі "Півень проти України").

Відповідно до п. 4.2 рішення Європейського суду від 27.07.2004 р. у справі "Ромашов проти України" невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Таким чином, основною ідеєю (аксіомою) права на судовий захист (права на суд) є не лише прийняття судом рішення про захист прав та інтересів особи, а й виконання зазначеного судового рішення, яке в країні, що поважає верховенство права, не може залишатися невиконаним та є складовою частиною судового розгляду.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Натомість як вбачається з матеріалів справи, станом на час розгляду заяви про відстрочку виконання рішення суду, рішення Господарського суду від 14.07.2017 року у справі №910/23120/16 залишається невиконаним.

При цьому в обґрунтування заяви боржник зазначає, що в Державному бюджеті України на 2018 рік не передбачено виділення Міністерству Оборони України відповідних асигнувань на відшкодування матеріальної шкоди.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплено в статті 55 Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується право на суд, захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом. Ця норма закону є виконанням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в пункті 1 статті 6 якої закріплено право кожного на справедливий, публічний судовий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безпосереднім судом.

Відповідно до статтей 2, 3 Закону України «Про суд і статус суддів» завданням суду є забезпечення кожному права на справедливий суд при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права. Реалізація права на справедливий судовий розгляд передбачає, зокрема, забезпечення доступу до правосуддя. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами України. Європейський суд з прав людини трактує доступ до правосуддя як одне з фундаментальних прав людини і громадянина, яке випливає зі змісту права на справедливий, незалежний безсторонній суд, утворений на підставі закону.

Виконання рішень Європейського суду з прав людини в Україні регламентуються Конвенцією про захист прав людини, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про виконавче провадження», Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто судді зобов'язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Таким чином, при зверненні до суду за захистом свого порушеного права можна посилатися на норми Конвенції, а також рішення Європейського суду з прав людини як правову підставу своїх вимог та заперечень. При судовому розгляді та при прийнятті судових рішень у справі суди зобов'язані враховувати не лише закони та підзаконні акти при прийнятті органами державної влади, а і практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію, оскільки це буде сприяти впровадженню принципу верховенства права (стаття 8 Конституції України) при здійсненні судочинства.

Разом з тим, п. 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (Заява №70297/01) від 18.10.2005 р. передбачено, що Високий Суд погоджується, що асигнування для виплати державою боргів з державного бюджету можуть викликати певну затримку у виконанні рішень судів , однак відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (п. 48 Рішення).

Частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Суд зазначає, що відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Наразі заявником в порушення приписів ст. 74 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які є підставами для відстрочення виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість виконання рішення суду, а також доказів відсутності грошових коштів для погашення наявної заборгованості.

Натомість, обставини, на які посилається Міністерство Оборони України у своїй заяві про відстрочення виконання рішення суду, не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять таке виконання неможливим в розумінні ст. 331 ГПК України.

Також суд звертає увагу, що боржник 23.11.2017 року звертався до суду з заявою про роз'яснення рішення суду у даній справі.

Тобто, на момент звернення боржника до суду з даною заявою про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року у справі №910/23120/16, таке рішення вже повинно бути виконаним заявником, та, на переконання суду, задоволення поданої заяви Міністерства Оборони України про відстрочення виконання рішення суду порушить баланс інтересів стягувача та боржника, а також обмежить право кредитора на захист своїх майнових інтересів.

Крім того, суд зазначає, що положення ч. 5 ст. 331 ГПК України, згідно з якими розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови, обмежують період часу, на який може бути здійснено розстрочення виконання судового рішення.

Таким чином, розстрочення виконання рішення суду, як того просить заявник, суперечить вимогам ч. 5 ст. 331 ГПК України.

За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви Міністерства Оборони України про відстрочення виконання рішення Господарського суду від 14.06.2017 року у справі №910/23120/16.

Відповідно до ч.7 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 232-235, 331 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні заяви Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Проспект Повітрофлотський, будинок 6; ) про відстрочку виконання рішення суду відмовити.

Ухвала набирає законної сили 01.08.2018 року та відповідно до статей 255, 256 та підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту ухвали: 08.08.2018 року