ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу в частині

08.08.2018

Справа №910/10255/18

Суддею Господарського суду міста Києва Васильченко Т.В. розглянуто матеріали

заяви Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» (03186, м. Київ, вул. Соціалістична, 6)

до Головного управління Національної поліції у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15)

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення коштів у загальній сумі 15 393,35 грн. за неналежне виконання Головним управлінням Національної поліції у м. Києві умов договору про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території №634/Е від 13.03.2017 в частині оплати вартості наданих комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

02.08.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві коштів в межах договору про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території №634/Е від 13.03.2017 в сумі 15 393,35 грн., з якої 13 787,48 грн. – основна заборгованість, 254,38 грн. - 3% річних, 376,90 грн. – пеня та 974,59 грн. - інфляційні втрати.

Заяву обґрунтовано не виконанням з боку боржника - Головного управління Національної поліції у м. Києві умов договору про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території №634/Е від 13.03.2017 в частині своєчасної та повної оплати вартості спожитих комунальних послуг, у зв’язку з чим виникла заявлена до стягнення заборгованість, на яку нарахована пеня та у відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних.

Розглянувши подану заявником заяву та додані до неї документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов’язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання грошового зобов’язання.

Відтак, оскільки пеня не є заборгованістю за договором, а являється штрафною санкцією, заявлені вимоги про стягнення пені не відповідають вимогам ст. 148 ГПК України.

Крім того, заявник просить суд стягнути з боржника 3% річних та інфляційні втрати у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Так, за приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, встановлений законом.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, а відтак не є заборгованістю за договором.

У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог (частина 3 стаття 152 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, оскільки заявником заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, які не відповідають вимогам статті 148 Господарського процесуального кодексу України, але можуть бути розглянуті окремо в позовному провадженні, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» в цій частині у відповідності до ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п. 3-6 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу в частині вимог про стягнення з боржника інфляційних втрат, 3% річних та пені, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 147, 148, 150, 152, 153, 154 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» (03186, м. Київ, вул. Соціалістична, 6; ідентифікаційний код 35756919) у видачі судового наказу за вимогами про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код 40108583) за договором про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території №634/Е від 13.03.2017, 3% річних в сумі 254,38 грн., пені в сумі 376,90 грн. та інфляційних втрат в сумі 974,59 грн.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її прийняття та відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Суддя                                                                                                    Т.В. Васильченко