КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2018 р. Справа№ 910/389/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: Цурка Д.М. довіреність № б/н від 30.07.2018 року;

від прокуратури: Шевченко О.В. довіреність № 047792 від 04.09.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 року (повний текст підписано 07.05.2018 року)

у справі № 910/389/18 (суддя: Ващенко Т.М.)

за позовом Державного підприємства "Мирноградвугілля"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика Богучарская"

про визнання недійсною додаткової угоди

за участю прокуратури Донецької області

Встановив

Державне підприємство "Мирноградвугілля" (далі - позивач) вернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика "Богучарская" (далі - відповідач) про визнання недійсною додаткової угоди до договору про спільну діяльність № 1 від 20.04.2005 року, укладену 26.08.2015 року між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорювана додаткова угода укладена з порушенням ст. 207 Господарського кодексу України та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року № 296 Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Господарський суд міста Києва відмовив в задоволенні позову Державного підприємства "Мирноградвугілля" своїм рішенням від 26.04.2018 року (повний текст підписано 07.05.2018 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора Донецької області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позов Державного підприємства "Мирноградвугілля".

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 207 Господарського кодексу України.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції не надав правову оцінку факту неотримання погодження Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на зміну договору про спільну діяльність.

Так, скаржник вказав, що при укладанні додаткової угоди не було дотримано вимоги закону щодо отримання погодження уповноваженого органу управління та, як наслідок, однією зі сторін здійснено вихід за межі своєї господарської компетенції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2018 року справу № 910/389/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Донецької області на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 року у справі № 910/389/18.

У судовому засіданні 02.08.2018 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що договір про заміну сторони в зобов'язанні від 19.08.2015 року, на підставі якого укладено додаткову угоду від 26.08.2015 року до договору, та сам договір спільної діяльності №1 від 20.04.2005 року не розірвано, в судовому порядку недійсними не визнано.

Представник позивача у судове засідання 02.08.2018 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2018 року на відповідну адресу та поштовим повідомленням №00356940.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Заступника прокурора Донецької області - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 20.04.2005 року між Державним підприємством "Державна вугільна коксівна компанія" (учасник № 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПК Донецьке вугільне паливо" (учасник № 2) було укладено договір № 1 спільної діяльності (далі - договір), відповідно до умов якого, учасники цього договору зобов'язуються шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти у сфері переробки і збагачення рядового вугілля з метою ефективного використання потенціалу і підвищення результатів фінансово-господарської діяльності учасників цього договору.

Відповідно до додаткової угоди № б/н до договору, у зв'язку з реорганізацією учасника №1, учасником спільної діяльності стає його правонаступник - Державне підприємство "Красноармійськвугілля".

Відповідно до п. 10.1 договору в редакції додаткової угоди від 05.12.2007 року до договору №1 спільної діяльності від 20.04.2005 року Договір вступає в силу з дати його підписання обома учасниками договору і діє до 31.12.2025 року.

Відповідно до додаткової угоди від 09.02.12 року до договору, учасником № 2, замість Товариства з обмеженою відповідальністю ПК "Донецька вугільна компанія" стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Група ТВР", до якого перейшли всі права та обов'язки попереднього учасника.

19.08.2015 року був укладений договір про заміну сторони у зобов'язання (до договору № 1 від 20.04.2005 року спільної діяльності), відповідно до умов якого замість Товарисва з обмеженою відповідальністю "Група ТВР" стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика "Богучарская".

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2015 року між позивачем та відповідачем на підставі договору від 19.08.15 року була укладена додаткова угода до договору (далі - додаткова угода від 26.08.2015 року до договору), якою фактично була здійснена заміна учасника № 2, і до відповідача перешли усі права та обов'язки учасника № 2 за договором спільної діяльності №1 від 20.04.2005 року.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 314 від 11.05.2017 року перейменовано Державне підприємство "Красноармійськвугілля" у Державне підприємство "Мирноградвугілля", затверджено статут позивача в новій редакції.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови № 11 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Так, спірною додатковою угодою від 26.08. 2015 року до договору було погоджено наступне: "У зв'язку з тим, що на підставі Договору про заміну сторони у зобов'язанні від 19.08.2015 року до договору № 1 про спільну діяльність Державного підприємства "Красноармійськвугілля" і Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗФ "Богучарская" від 20.04.2005 року. Учасником 2 договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року замість Товарисва з обмеженою відповідальністю "Група ТВР" стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика Богучарская", до якого перейшли всі права та зобов'язання попереднього учасника, учасники дійшли згоди внести в назву, преамбулу і редакцію Договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року наступні зміни. Назва договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року викласти в такій редакції: Договір № 1 спільної діяльності Державного підприємства Красноармійськвугілля і Товариством з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика Богучарская" від 20.04.2005 року.". Преамбулу договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року викласти в такій редакції: Державне підприємство "Красноармійськвугілля", іменоване в подальшому Учасник 1, в особі в.о. генерального директора Пакіна Ю.В., діє на підставі Статуту, з одного боку, і Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика "Богучарская", іменоване надалі учасник 2, в особі директора Кардаша-Олександрова Олега Анатолійовича, який діє на підставі статуту, з іншого боку, надалі спільно іменовані - сторони, уклали цей договір, далі іменований по тексту договір, про наступне:". З редакції договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року наявні по тексту слова: Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРУПА ТВР" - виключити, замість них доповнити слова: Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика "Богучарская". Всі інші умови договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року з урахуванням додаткових угод залишаються незмінними. Ця додаткова угода є невід'ємною частиною договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року і вступає в силу з моменту її підписання обома сторонами".

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, додатковою угодою від 26.08.2015 року до договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року фактично була здійснена заміна учасника № 2, і до відповідача перешли усі права та обов'язки учасника № 2 за договором спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року.

Так, оспорюваною додатковою угодою від 26.08.2015 року до договору не встановлювались та не змінювались жодні істотні умови.

Згідно з п.п. «л» п. 18 ст. 15 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», здійснюючі управління об'єктами державної власності, Кабінет міністрів України визначає порядок укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 року №296 було затверджено порядок укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженим (далі - Порядок), який визначив механізм і процедуру укладання такими підприємствами договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Тобто, Порядок був прийнятий на виконання Закону України «Про управління об'єктами державної власності».

В свою чергу пунктом 6 Порядку передбачено, що зміни до укладених договорів у частині істотних умов вносяться в порядку, передбаченому цим Порядком для їх укладення.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги посилання відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що договір про заміну сторони в зобов'язанні від 19.08.2015 року та сам договір не розірвано, в судовому порядку недійсними не визнано.

Отже судом не встановлено невідповідності додаткової угоди від 26.08.2015 року до договору приписам ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України та Порядку.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять, а позивач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання додаткової угоди до договору недійсною повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, колегія суддів відзначає, що додаткова угода від 26.08.2015 року до договору не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Посилання позивача на обставини порушення відповідачем умов договору спільної діяльності № 1 від 20.04.2005 року, як і обставини не видачі позивачем відповідачу довіреності, не стосуються предмету розгляду у цій справі. Крім того, вказаним доводам була надана правова оцінка Господарським судом міста Києва при прийнятті рішення від 23.05.2017 року у справі № 910/22257/16 та Господарським судом Донецької області при прийнятті рішення від 18.12.2017 року у справі № 905/396/17.

При цьому, колегія суддів приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції не надав правову оцінку посилання на надання погодження Міністерством енергетики та вугільної промисловості України на зміну договору про спільну діяльність, які в свою чергу не спростовують висновків суду першої інстанції, які були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Крім того, не відповідають дійсності посилання скаржника щодо наявності (передбаченого відповідною нормою закону) обов'язку отримувати погодження.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 року у справі №910/389/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/389/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 03.08.2018 року.