ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. ОдесаСправа № 923/330/13
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників учасників справи:

від АТ "Комерційний інвестиційний банк" - Мікрюков С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ізумрудний"

на ухвалу господарського суду Херсонської області від 12.04.2018 р. (суддя Пригуза П.Д.) вступну та резолютивну частину якого проголошено у судовому засіданні о 11:58 у м. Херсон, вул. Театральна, 18. Повний текст складено 16.04.2018 р.

по справі №923/330/13

за заявою боржника Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ізумрудний"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2017 р. Сільськогосподарський виробничий кооператив "Ізумрудний" (далі - СВК "Ізумрудний") звернувся до господарського суду Херсонської області, в межах справи про банкрутство СВК "Ізумрудний", із позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний інвестиційний банк" (далі - ПАТ "Комерційний інвестиційний банк") в якому просив визнати недійсним договір кредитної лінії №04-12/3л-01від 21.11.2006 р., який укладений між СВК "Ізумрудний" та ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" та визнати недійсними зобов'язання СВК "Ізумрудний" за договором кредитної лінії №04-12/3л-01від 21.11.2006 р.

В обґрунтування заявлених позовних вимог СВК "Ізумрудний" зазначено, що оскаржуваний договір укладено всупереч встановленим договірним зобов'язанням, актам цивільного законодавства, він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, внаслідок чого позивач вважає, що є підстави для визнання його недійсним з підстав невідповідності вимогам ч.5 ст. 203 ЦК України. Позивач вважає, що укладення спірного договору не відповідає економічній меті здійснення СВК "Ізумрудний" господарської діяльності та не направлено на отримання ним прибутку.

За твердженням позивача, отримання кредитних коштів було обумовлено наявністю господарських відносин з ОП «Ужгородський коньячний завод». Згідно даних Державного реєстру банків, що власником істотної участі в ПАТ «КомІнвестБанк» є ОП «Ужгородський коньячний завод», а тому, на думку позивача, останній виступає пов'язаною особою (інсайдером) з даним банком.

Також за твердженням позивача, 04.01.2008 р. в члени СВК "Ізумрудний" були прийняті громадяни ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Дані особи перебувають у родинному зв'язку з начальником юридичного управління ОП «Ужгородський коньячний завод», а тому, на думку позивача, останні діяли виключно за вказівками та в інтересах ОП «Ужгородський коньячний завод».

Отже, позивач вважає, що ПАТ «КомІнвестБанк» та ОП «Ужгородський коньячний завод» отримали право брати участь у керуванні СВК «Ізумрудний», впливаючи як на його виробничий процес, так і на всю його фінансово-господарську діяльність, і особливо, на ціноутворення при реалізації купажу суміші коньяку необробленого для ОП «Ужгородський коньячний завод».

Позивач також вважає, що виписки по рахунку боржника, який відкритий у ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" свідчать про те, що банк розпоряджався даним рахунком на власний розсуд та без відома керівника СВК "Ізумрудний".

Також на думку позивача, збільшення згідно додаткових угод до кредитного договору кредитного ліміту при діючих зобов'язаннях перед третіми особами, призвели до різкого погіршенім фінансового стану позивача, що призвело до неможливості використати пільги, передбачені Постановою КМУ №259 від 21.02.2007 р. Позивач фактично не міг здійснити погашення заборгованості за оспорюваним договором і, як наслідок, відповідач звернувся до суду і отримав відповідне рішення про стягнення з позивача основного боргу та відсотків за користування кредитними коштами.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що прийняття кредитних зобов'язань не було спрямовано на отримання прибутку позивачем, а навпаки, узгоджені і свідомо заплановані дії відповідача та ОП «Ужгородський коньячний завод» призвели до збільшення загального розміру їх кредиторських вимог та для виникнення підстав для визнання СВК «Ізумрудний» банкрутом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки оспорюваний правочин, на думку позивача, суперечить ст.84 ЦК України, ст.ст. 3, 42, 43, 44 ГК України щодо здійснення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, та не спрямований на настання правових наслідків, які обумовлені договором, це є самостійною підставою для визнання правочину недійсним згідно ч.5 ст.203 ЦК України.

У своїх додаткових поясненнях позивач також вказує, що оспорюваний договорі є недійсним в силу ст. 235 ЦК, оскільки є удаваним правочином. На думку позивача, спірний договір насправді спрямований не на кредитування СВК «Ізумрудний», а є договором скритого кредитування банком ОП «Ужгородський коньячний завод», через третіх осіб, а саме СВК «Ізумрудний».

Позивач вважає, що з самого початку укладання договору кредитної лінії його умови були кабальними для СВК «Ізумрудний», що ставило в пряму залежність позивача від ПАТ «Комінвестбанк» і де-факто були спрямовані на передачу у власність орендному підприємству ОП «Ужгородський коньячний завод» 82 тис. дал купажу суміші коньяку необробленого, а потім й доведення до банкрутства СВК «Ізумрудний».

На думку позивача, договір кредитної лінії це насправді удаваний правочин у ланцюгу незаконних дій, спрямованих на кредитування банком свого інсайдера, та рейдерське захоплення СВК «Ізумрудний», оскільки це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Отже, як стверджує позивач, договір кредитної лінії відкривався лише з метою забезпечення потреб ОП «Ужгородський коньячний завод» та банку і з метою повної розрухи кооперативу. Посадові особи банку і ОП «Ужгородський коньячний завод» є єдиними сторонами і діяли у спільних інтересах щодо рейдерського захоплення СВК «Ізумрудний», шляхом доведення СВК «Ізумрудний» до банкрутства і заволодінням його майном та виноробним заводом.

Позивач вважає, що вимоги пункту 4.2.15 договору кредитної лінії слід розглядати як вкрай невигідні та як пряме втручання банку в фінансово-господарську діяльність СВК «Ізумрудний». Цей пункт обмежує підприємство у здійсненні нормальної незалежної від банку господарської діяльності, обмежує повноваження підприємства у здійсненні розрахунків з постачальниками і покупцями, крім того забороняє залучати інші кредитні ресурси, а також здійснювати розрахункові операції у інших банках, в обсягах, що перевищують 30 % загального рівня своїх розрахунків, тобто, ставить підприємство в пряму належність від Банку, всі дії якого було направлено практично на фінансування потреб ОП «Ужгородський коньячний завод», пов'язаної з ним особи та потреб самого банку, адже гроші потрібні були на потреби та виконання договору поставки продукції, яке фактично відбулося у кількості 82 дал., що також підтверджує, що договір дійсно був удаваний.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.04.2018 у позові відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що позивач самостійно звернувся до відповідача за отриманням кредиту для поповнення обігових коштів, отримав такі кошти, використовував їх для здійснення господарської діяльності, сплачував відсотки за користування кредитними коштами та частково повернув кредитні кошти. Пославшись на приписи чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції зазначив, що при їх укладанні сторонами були дотримані передбачені законодавством України, зокрема ЦК України, вимоги щодо форми і змісту спірного правочину, відповідності вимогам закону, відсутність неправомірних дій сторін. Обставини, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, суд не встановив. У зв'язку із чим місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погодившись із даною ухвалою до Одеського апеляційного господарського суду звернувся СВК "Ізумрудний" з апеляційною скаргою в якій просить повністю скасувати ухвалу господарського суду Херсонської області від 12.04.2018 у справі №923/330/13, визнати недійсним договір кредитної лінії №04-12/3л-01 від 21.11.2006 р., який укладений між СВК "Ізумрудний" та ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" та визнати недійсними зобов'язання СВК "Ізумрудний" за договором кредитної лінії №04-12/3л-01 від 21.11.2006 р.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржуваної ухвали місцевим господарським судом було допущено порушення норм матеріального права при застосуванні ст.ст. 203, 215, 235 ЦК України, неповно встановлено фактичні обставини справи, та певним обставинам справи була надана невірна правова оцінка, що призвело до порушення норм процесуального права щодо повноти встановлення всіх обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення даного спору по суті. Крім того апелянт відзначає, що місцевий господарським суд взагалі залишив поза увагою посилання позивача на факт скритого кредитування.

На думку апелянта укладення оспорюваного правочину не відповідає меті господарської діяльності СВК "Ізумрудний" та не направлено на отримання ним прибутку.

Так скаржник стверджує, що причинами, що спонукали позивача звернутися за отриманням кредиту до банку були обумовлені пропозицією Орендного підприємства «Ужгородського коньячного заводу» щодо виконання СВК «Ізумрудним» технологічних операцій для підготовки та поставки на підставі договорів купівлі-продажу купажу суміші коньяку необробленого для ОП «Ужгородського коньячного заводу». Згідно даних Єдиного державного реєстру керівником, а після 23.09.2011р. головою комісії з припинення, ліквідатором ОП «Ужгородського коньячного заводу» є ОСОБА_5. Станом на момент укладання оспорюваного договору ОП «Ужгородському коньячному заводу» належало 100% акцій ПАТ «КомІнвестБанк», Головою правління є ОСОБА_6. На думку апелянта, оскільки, є очевидним наявність родинних зв'язків між головою правління ПАТ «КомІнвестБанк» та керівником ОП «Ужгородського коньячного заводу», а також враховуючи той факт. що власником істотної участі в ПАТ «КомІнвестБанк» є ОП «Ужгородський коньячний завод», останній виступає пов'язаною особою (інсайдером) з даним банком.

Скаржник відзначає, що відповідно до п.1.3. оспорюваного договору мета кредитування - поповнення обігових коштів. Зазначена мета, на думку апелянта, дозволяла відповідачу обійти питання з нецільового використання позичкових коштів, та не звертати увагу контролюючих органів банківського надзору на той факт, що здійснювався рух кредитних коштів третім особам, пов'язаних з відповідачем, та його інсайдеру - ОП «Ужгородському коньячному заводу». Операції такого роду, як стверджує апелянт, і є операціями зі скритого кредитування третіх осіб, що отримують попередню оплату від прямого позичальника, що несе витрати зі сплати відсотків. Вказане дозволяло відповідачу скрито кредитувати свого інсайдера та не порушувати економічні нормативи, оскільки за нормативними вимогами НБУ обсяг кредиту інсайдеру повинен був становити 5 % регулятивного капіталу, а не інсайдера - 25%. При цьому відсотки сплачував позивач.

Також апелянт стверджує, що відповідно до протоколу загальних зборів засновників СВК «Ізумрудний" від 04.01.2008 р. в члени СВК "Ізумрудний" були прийняті громадяни ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Оскільки зазначені особи перебувають у родинному зв'язку з начальником юридичного управління ОП «Ужгородського коньячного заводу», то вони діяли виключно за вказівками та в інтересах керівника заводу ОСОБА_5, забезпечивши своїм вступом до членів кооперативу представництво інтересів ОП «Ужгородського коньячного заводу» в СВК «Ізумрудний».

Таким чином, як стверджує апелянт, ПАТ «КомІнвестБанк» та ОП «Ужгородський коньячний завод» отримали право брати участь у керуванні СВК «Ізумрудний», впливаючи як на його виробничий процес, так і на всю його фінансово-господарську діяльність, і особливо, на ціноутворення при реалізації купажу суміші коньяку необробленого для ОП «Ужгородський коньячний завод».

Скаржник також наголошує на тому, що виписки по рахунку боржника, який відкритий у ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" свідчать про те, що банк розпоряджався даним рахунком на власний розсуд та без відома керівника СВК "Ізумрудний".

СВК "Ізумрудний" відзначає, що збільшення обсягу кредитного ліміту до 4500000 грн. при діючих зобов'язаннях перед третіми особами, призвели до різкого погіршенім фінансового стану позивача, що призвело до фактичної неможливості здійснення позивачем погашення заборгованості за оспорюваним правочином. На думку апелянта, прийняття кредитних зобов'язань на суму 4 500 000,00 грн. не було спрямовано на отримання прибутку позивачем, а навпаки, узгоджені і свідомо заплановані дії відповідача та ОП «Ужгородського коньячного заводу» призвели до збільшення загального розміру їх кредиторських вимог та для виникнення підстав для визнання СВК «Ізумрудний» банкрутом.

Посилаючись на ухвали суду першої інстанції, якими було визнано та включено до реєстру вимоги кредиторів грошові вимоги ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" та ОП «Ужгородський коньячний завод» апелянт зазначає, що розмір вимог даних кредиторів сумарно становить більшість у комітеті кредиторів та дозволяє останнім приймати ключові питання у процедурі банкрутства.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №923/330/13 за апеляційною скаргою СВК "Ізумрудний" на ухвалу господарського суду Херсонської області від 12.04.2018 р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 р. призначено справу до розгляду на 11.07.2018 о 14:00.

У судовому засіданні від 11.07.2018 оголошено перерву до 01.08.2018.

Ухвалою від 24.07.2018 задоволено клопотання АТ "Комерційний інвестиційний банк" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та доручено Господарському суду Закарпатської області забезпечити проведення судового засідання у справі №923/330/13, розгляд якої призначено на 01 серпня 2018 року в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Закарпатської області.

30.07.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано супровідний лист СВК «Ізумрудний», разом з додатковим поясненнями до апеляційної скарги, в якому повідомляється, що представник СВК «Ізумрудний» Шатохіна О.І. не зможе бути присутня у судовому засіданні у зв'язку з хворобою та просить розглядати справи без участі представника СВК «Ізумрудний». Додаткові пояснення надані СВК «Ізумрудний» збігаються з тими, що надавались позивачем у суді першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови.

У судовому засіданні від 01.08.2018 представник АТ "Комерційний інвестиційний банк" надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Інші представники учасників провадження у судове засідання не з'явились, про причини нез'явлення суд не повідомили, хоча повідомлялись належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга СВК "Ізумрудний" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2006 між товариством з обмеженою відповідальністю комерційний банк "Коопінвестбанк" (кредитор) та СВК "Ізумрудний" (позичальник) укладено договір кредитної лінії №04-12/3л-01 у відповідності до п. 1.1. якого кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1500000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2007 зі сплатою 18,0 % річних. Мета кредитування - поповнення обігових коштів (п.1.3.).

Пунктом 2.1. договору визначено, що у якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, кредитор укладає з позичальником та/або майновим поручителем договір застави.

21.11.2006 між товариством з обмеженою відповідальністю комерційний банк "Коопінвестбанк" (заставодержатель) та СВК "Ізумрудний" (заставодавець) укладено договір застави майна №04-12/4з-06 у відповідності до п.1.1. якого даний договір забезпечує виконання зобов'язань, що випливають з договору кредитної лінії №04-12/3л-01 від 21.11.2006 (а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору). Згідно з п. 1.2., 1.4.1. договору предметом застави є майно заставодавця, що знаходиться з адресою м. Джанкой, вул. Титова, 45/2. За взаємною згодою сторін цього договору загальна вартість предмету застави складає 4400000 грн.

06.02.2007 між товариством з обмеженою відповідальністю комерційний банк "Коопінвестбанк" (іпотекодержатель) та СВК "Ізумрудний" (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №02-4/4з-09. Відповідно до п.1.1. цей договір забезпечує виконання зобов'язань, що випливають з договору кредитної кредитної лінії №04-12/3л-01 від 21.11.2006 (а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору). Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно іпотекодавця (п.1.2.). За взаємною згодою сторін цього договору загальна заставна (іпотечна) вартість предмету іпотеки складає 1417543 грн.

Згідно з п.п. 3.1., 3.2., 3.3. договору видача траншів кредиту проводиться шляхом оплати з позичкового рахунку позичальника в ТОВ КБ "Коопінвестбанк" розрахункових документів позичальника або шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника на цілі, визначені п.1.3. цього договору. Моментом (днем) надання траншів кредиту вважається день першої оплати з позичкового рахунку позичальника розрахункових документів позичальника або перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника в сумі відповідного траншу кредиту. Моментом (днем) повернення траншу кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми траншу кредиту, відсотків за кредит та можливих штрафних санкцій, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов цього договору. Термін користування позичальником кожним траншем кредиту обмежується строком, встановленим п.1.1. цього договору.

У відповідності до п.п. 3.7., 3.8., 3.8.1. договору нарахування відсотків за користування траншем кредиту здійснюється у валюті кредиту щомісячно, за фактичну кількість днів користування відповідним траншем кредиту в періоді. Сплата відсотків здійснюється в валюті кредиту на рахунок кредитора, та не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. Позичальник доручає кредитору, відповідно до чинного законодавства України, здійснювати договірне списання з рахунків позичальника суми відсотків за фактичний час користування траншами кредиту протягом поточного місяця, за 5-ть днів до його закінчення, шляхом списання, згідно чинного законодавства України, відповідних сум з рахунків позичальника.

Розділом 4 договору врегульовано зобов'язання сторін, зокрема кредитор зобов'язаний протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договорами, визначеними п.2.1. цього договору, за умови виконання п.4.2.1. цього договору, відкрити позичальнику позичковий рахунок для видачі кредиту (п. 4.1.1. договору), а позичальник зобов'язаний використовувати кредит, наданий кредитором, тільки за цільовим призначення (п.4.2.2 договору).

Пунктами 6.1. - 6.6. договору визначено, що позичальник спроможний здійснити цей договір і виконати зобов'язання по ньому, оскільки він має всі повноваження керівника та дозвіл від органів управління (засновників, співвласників, акціонерів, Фондів та Установ, які мають контрольний пакет акцій), оскільки цей договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, обов'язковим для позичальника, його статуту або іншим установчим документам. Позичальником були отримані усі ліцензії, затвердження, дозволи, погодження, необхідні для оформлення та виконання позичальником цього договору. Не існує будь-яких перешкод виконання зобов'язань по цьому договору на момент його підписання та розслідування з боку суду, господарського суду, державних установ чи інших органів, яке може негативно вплинути на фінансові можливості або діяльність позичальника. За час після останньої дати подання фінансових звітів не відбулось несприятливих змін у фінансовому стані чи в результаті діяльності позичальника. У випадку виникнення таких змін позичальник повинен письмово повідомити про це кредитора. Позичальник гарантує, що на момент підписання цього договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору (судові справи, майнові вимоги третіх осіб тощо), про які він не повідомив письмово кредитора.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.2. договору у випадку порушення позичальником умов цільового використання траншів кредиту, визначеного п.1.3. цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 0,5 відсотків від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. У випадку прострочення позичальником строків повернення траншів кредиту, визначених цим договором, позичальник сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно повернутої суми за кожен день прострочення, що діє у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 8.3. договору всі додатки, зміни та доповнення до цього договору мають бути вчиненні в письмовій формі, підписані належним чином уповноваженими на те представниками сторін та скріплені фірмовими печатками, з обов'язковим посиланням на цей договір.

Додатковим правочином №1 від 29.11.2006 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1750000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2007 зі сплатою 18,0 % річних".

Додатковим правочином №2 від 14.12.2006 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1900000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2007 зі сплатою 18,0 % річних".

Додатковим правочином №3 від 15.01.2007 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 2050000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2007 зі сплатою 18,0 % річних".

Додатковим правочином №4 від 06.02.2007 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 2750000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2007 зі сплатою 18,0 % річних".

Додатковим правочином №5 від 23.07.2007 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 3000000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2007 зі сплатою 18,0 % річних".

Додатковим правочином №6 від 30.07.2007 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 4500000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2007 зі сплатою 18,0 % річних".

Додатковим правочином №7 від 31.07.2007 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторонами погодження строки погашення кредиту в сумі 4500000 грн. та нарахованих відсотків за його користування.

Додатковим правочином №8 від 20.11.2007 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 4500000 грн. строком з 21.11.2006 по 20.11.2008 зі сплатою 17,0 % річних (починаючи з 01.01.2008) за фактично надані грошові кошти".

Додатковим правочином №9 від 20.11.2007 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторонами погодження строки погашення кредиту в сумі 4500000 грн. та нарахованих відсотків за його користування.

Додатковим правочином №10 від 20.11.2008 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 4500000 грн. строком до 20.11.2009 зі сплатою 24,0 % річних".

Додатковим правочином №11 від 20.11.2008 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторонами погодження строки погашення кредиту в сумі 4500000 грн. та нарахованих відсотків за його користування.

Додатковим правочином №12 від 01.12.2008 до договору кредитної лінії №04-12/3л від 21.11.2006 сторони домовились змінити умови договору, а саме п.1.1., виклавши його у наступній редакції: "Кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 4500000 грн. строком до 20.11.2009 зі сплатою 24,0 % річних".

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції СВК "Ізумрудний" зазначило, що укладений між товариством з обмеженою відповідальністю комерційний банк "Коопінвестбанк" та СВК "Ізумрудний" договір кредитної лінії №04-12/3л-01 від 21.11.2006 не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, внаслідок чого позивач вважає, що є підстави для визнання його недійсним. До того ж, як стверджує позивач, укладення спірного договору не відповідає економічній меті здійснення СВК "Ізумрудний" господарської діяльності та не направлено на отримання ним прибутку.

Позивачем також зазначено, що оспорюваний правочин фактично направлений на скрите кредитування ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" пов'язаної з ним особи, а саме ОП «Ужгородський коньячний завод».

Крім того позивач стверджує, що виписки по рахунку боржника, який відкритий у ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" свідчать про те, що банк розпоряджався даним рахунком на власний розсуд та без відома керівника СВК "Ізумрудний".

Також позивачем відзначено, що у зв'язку із прийняттям боржником на себе зобов'язань за кредитним договором, останнім не зміг виконати своїх зобов'язань перед ОП «Ужгородський коньячний завод», що стало підставою для звернення останнього до суду із позовом про стягнення заборгованості, а вподальшому із грошовими вимогами до боржника у межах справи про банкрутство.

На думку позивача, наслідком укладення та невиконання позивачем спірного договору стало звернення ПАТ "Комерційний інвестиційний банк" та ОП «Ужгородський коньячний завод» в межах справи про банкрутство

Судом першої інстанції позовні вимоги визнано необґрунтованими та відмовлено в їх задоволенні.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з наступних підстав.

Згідно зі ст. 179 ГК України, майново - господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах передбачених цивільним законодавством.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 67 ГК України, підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пп. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, судова колегія відзначає, що загальні підстави недійсності правочинів встановлені ст. 215 ЦК України застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Проте, розглядаючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом про визнання недійсним договору кредитної лінії від 21.11.2006 №04-12/3л-01, СВК "Ізумрудний" зазначав, що вказаний договір не мав на меті настання наслідків обумовлених договором та не відповідає економічній меті здійснення СВК "Ізумрудний" господарської діяльності.

Відмовляючи в задоволенні позову, господарським судом встановлено, що при укладанні оскаржуваного кредитного договору від 21.11.2006 року, сторонами були дотримані передбачені законодавством України вимоги щодо форми і змісту спірного правочину, відповідності вимогам закону, відсутність неправомірних дій сторін. Обставини, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, судом не встановлено.

Згідно частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Поряд з тим, в порушення вказаних вимог, скаржником не доведено належними та допустимими доказами того, що укладання визначеного договору не відповідає вимогам законодавства та реальним намірам сторін.

Укладаючи кредитний договір від 21.11.2006 №04-12/3л-01 сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, що звичайно ставляться до кредитних договорів, а саме узгодили розмір та порядок надання грошових коштів (кредиту) банком позичальнику, розмір процентів, строк надання кредиту, а також порядок його повернення.

Судова колегія наголошує, що вказані грошові кошти були отримані за заявою саме СВК "Ізумрудний", що не заперечується позивачем. До того ж, позивач при поданні вказаної заяви не був обмежений у виборі банку .

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти отримувалися частинами за спірним кредитним договором. На виконання своїх зобов'язань за вказаним договором, СВК "Ізумрудний" сплачувало відсотки за користування кредитними коштами та частково повернуло кредитні кошти.

Наведені обставини спростовують також і твердження апелянта щодо удаваності правочину.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

Отже, з огляду на викладене, відсутні підстави стверджувати про наявність ознак удаваності спірного договору в розумінні статті 235 ЦК України.

Також не знайшло свого підтвердження посилання скаржника на використання кредитних коштів не за цільовим призначенням.

В пп. 1.3 п.1 оспорюваного кредитного договору, передбачено, що метою кредитування є «поповнення обігових коштів». Матеріалами справи підтверджується, що кредитні кошти використовувалися саме в рамках здійснення позивачем своєї господарської діяльності.

Крім того, ані нормами цивільного законодавства, ані умовами кредитного та іпотечного договорів не встановлено такої підстави для припинення дії кредитного договору, як використання позичальником, отриманих у відповідача кредитних коштів не за цільовим призначенням. Використання позивачем кредитних коштів не за цільовим призначенням є його правом та ризиком його підприємницької діяльності, як і укладення самого кредитного договору.

Щодо твердження СВК "Ізумрудний" про наявність родинних зв'язків між посадовими особами ПАТ «КомІнвестБанк» та ОП «Ужгородський коньячний завод», судова колегія такий довід залишає поза увагою, оскільки чинне законодавство такі зв'язки не пов'язує із недійсністю правочину.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що викладені в апеляційній скарзі доводи щодо удаваності спірного договору та укладання його з метою штучного збільшення заборгованості боржника перед кредитором, за своїм змістом, зводиться лише до припущень, а також не підтверджені належними і допустимими доказами.

Колегією суддів також не приймаються до уваги посилання АК "Комерційний інвестиційний банк" , викладені в відзиві на позов та в відзиві на апеляційну скаргу, щодо пропуску СВК "Ізумрудний" строку позовної давності, оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним спірного договору та задоволення позовних вимог, а, отже, відсутні підстави для застосування законодавчих правил, що обумовлюються пропуском строків позовної давності.

Згідно з ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, наведені в апеляційній скарзі порушення допущенні судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження, а мотиви апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржувана ухвала господарського суду Херсонської області від 12.04.2018 є законною та обґрунтованою та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу господарського суду Херсонської області від 12.04.2018р. у справі №923/330/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.08.2018.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Мишкіна М.А.

Суддя Таран С.В.