ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2018м. ДніпроСправа № 904/1957/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Воронько В.Д.,

за участю секретаря судового засідання Батир Б.В.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест", м. Київ

до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, м. Дніпро

про стягнення 211187,14 грн

у присутності представників:

від позивача: представник Лісніченко О.Є., довіреність № 1423 від 08.12.2017;

від відповідача: головний спеціаліст - юрист Сєдих О.А., довіреність №1 від 15.01.2018.

СУТЬ СПОРУ:

08.05.2018 Приватне акціонерне товариство "Фарлеп-Інвест" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (далі - відповідач), у якій виклало вимоги про стягнення заборгованості по відшкодуванню витрат по наданню телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення у сумі 211187,14 грн, з посиланням на неналежне виконання умов договору № 1 про порядок надання та проведення розрахунків за послуги зв'язку населенню, яке має пільги, укладеного між сторонами 05.01.2015.

Ухвалою суду від 08.05.2018 відкрито провадження у справі, позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановленими Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) з призначенням підготовчого засідання на 05.06.2018.

24.05.2018 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів протиправності дій та вини Управління, доказів порушення ним господарського зобов'язання перед позивачем та відсутність договору як підтвердного документу для реєстрації бюджетного зобов'язання, та взагалі відсутні підстави для укладання договору за відсутності відповідних бюджетних асигнувань, тому відповідач вважає, що правові підстави для витрат задоволення позову відсутні.

18.06.2018 позивач подав відповідь на відзив, з доводами відповідача не погодився та зазначив, що чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із закону і не залежать від їх бажання.

На підставі ч. 5 ст. 183 ГПК України у судових засіданнях оголошені перерви: з 05.06.2018 до 26.06.2018, з 26.06.2018 до 04.07.2018 та з 04.07.2018 до 16.07.2018.

Ухвалою від 04.07.2018 суд продовжив підготовче провадження на 30 днів до 06.08.2018.

09.07.2018 відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому з доводами, викладеними позивачем у відповіді на відзив, не погодився та просив закрити провадження у справі.

Ухвалою від 16.07.2018 суд закрив підготовче провадження та призначення справу до судового розгляду по суті.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2015 між Приватним акціонерним товариством "Фарлеп-Інвест" (далі - позивач, постачальник) та Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (далі - відповідач, платник) укладено договір про порядок надання та проведення розрахунків за послуги зв'язку населенню, яке має пільги № 1, за умовами п. 1.1 якого предметом цього договору є взаємовідносини сторін щодо порядку надання та проведення розрахунків за телекомунікаційні послуги зв'язку населенню, яке має пільги, відшкодування яких передбачено Постановою КМУ від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій..." (із змінами та доповненнями) та відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI зі змінами, Закону України "Про державний бюджет України" на 2015 рік".

Відповідно до пп. 2.1.1. п. 2.1. договору постачальник зобов'язується надавати послуги електрозв'язку пільговим категоріям населення, згідно щомісячного розрахунку компенсації витрат на встановлення телефонів та користування ними, відповідно до Постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій..." (із змінами та доповненнями) та відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI зі змінами, Закону України "Про державний бюджет України" на 2015 рік".

Підпунктом 2.1.2. п. 2.1. договору сторони погодили, що постачальник зобов'язується до 22 числа кожного місяця, наступного за місяцем надання послуг, надавати платнику розрахунки компенсації затрат за надані послуги електрозв'язку пільговій категорії населення за минулий місяць (форма "2-пільга") як в електронних, так і на паперових носіях.

Згідно з пп. 2.2.1. п. 2.2 договору, платник зобов'язується передбачати у своєму кошторисі в необхідних обсягах кошти, які будуть спрямовані на компенсацію затрат послуг електрозв'язку, наданих постачальником пільговій категорії населення за нормами, передбаченими діючим законодавством України.

Разом з тим, платник зобов'язується здійснювати перерахування коштів, передбачених на проведення розрахунків за надані пільги згідно кошторису доходів та видатків в межах планових призначень на підставі розрахунку протягом трьох робочих днів з моменту отримання коштів (пп. 2.2.2. п. 2.2 договору).

На виконання умов договору позивач за період з 02.01.2015 по 31.12.2015 надав телекомунікаційні послуги зв'язку по встановленню та користуванню телефоном пільговим категоріям громадян на суму 10033,20 грн.

В порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач не відшкодував вартість наданих позивачем послуг пільговим категоріям громадян. До того ж на 2016 та 2017 роки відповідач взагалі відмовив позивачу в укладанні договору на відшкодування таких послуг.

Проте, виконуючи п. 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, позивач щомісяця складав та надавав відповідачу, як уповноваженому органу, розрахунки щодо вартості послуг наданих пільговикам протягом 2016-2017 років, згідно з формою "2-пільга".

Всупереч нормам чинного законодавства, протягом 2016-2017 років відповідач не приймав від позивача розрахунки щодо вартості послуг наданих пільговикам згідно з формою "2-пільга" та не відшкодовував витрати понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах мотивуючи це відсутністю договору та фінансування, що підтверджується листом № 3712 від 30.10.2017.

Не зважаючи на відмову Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради щодо укладання з ПрАТ "Фарлеп-Інвест" договору для компенсації послуг зв'язку пільгової категорії громадян, позивач, як оператор телекомунікацій, протягом 2016 - 2017 років виконував законодавчо встановлений обов'язок щодо надання пільговим категорії громадян телекомунікаційних послуг за пільговим тарифом. А відтак за загальний період з 01.12.2015 по 31.12.2017 позивач поставив пільговим категоріям населення Індустріального району телекомунікаційні послуги на суму 211187,14 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість щодо компенсації витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення Індустріального району за період з 01.12.2015 по 31.12.2017, у сумі 211187,14 грн.

Наявні обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права.

Відповідач позов не визнав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про повне задоволення позову з таких підстав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок), вказаним порядком встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів і здійснення компенсаційних виплат за надані пільги окремим категоріям громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету України. Пунктом 2 Постанови, встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ним щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Пунктами 3, 4 Порядку передбачено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевий держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення; а перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню. Щомісячні суми субвенцій перераховуються на рахунки місцевих бюджетів, відкриті Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій у відповідних органах Державної казначейської служби, пропорційно обсягам субвенцій, передбаченим у державному бюджеті для бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів, бюджетів мм. Києва та Севастополя.

Згідно з п. 5, 7, 8 Порядку головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення); Міністерство фінансів Автономної Республіки Крим, фінансові органи обласних держадміністрацій протягом двох операційних днів після отримання коштів субвенцій надають органам Державної казначейської служби платіжні доручення щодо перерахування цих коштів на рахунки районних бюджетів, бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення пропорційно фактичним зобов'язанням з пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян відповідних бюджетів на дату проведення платежів з їх оплати. Щомісячні суми субвенцій перераховуються органами Державної казначейської служби на рахунки місцевих бюджетів з урахуванням їх обсягів, передбачених у бюджеті Автономної Республіки Крим, обласних бюджетах для відповідних місцевих бюджетів. Органи Державної казначейської служби протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби; отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг, у тому числі на оплату пільг з послуг зв'язку, зокрема безпровідного доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів.

Компенсаційні виплати на державні програми соціального захисту, в тому числі компенсаційні виплати за пільгові послуги телекомунікаційного зв'язку окремих категорій громадян, відповідно до підпункту "б" п. 4 ч. 1 ст. 89 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) віднесено до видатків, які здійснюються з бюджетів міст республіканського, Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об'єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Видатки місцевих бюджетів, передбачені вказаною вище правовою нормою, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 102 БК України).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) унормовано, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктами 1, 6 ст. 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Загальні засади фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг на підставі вищевказаних законів, визначено безпосередньо у даних законах, зокрема:

- у ст.17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів;

- у ст. 63 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством;

- у ст. 9 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" вказано, що витрати, пов'язані з реалізацією цього Закону, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством;

- у ст.23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вказано, що фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Зазначеними Законами закріплюється реалізація державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Статтею 89 та ст. 102 БК України визначено, що видатки на державні програми соціального захисту (пільги окремим категоріям громадян) здійснюються з місцевих бюджетів та проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як зазначалося вище у цьому рішенні, механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" та, п. 3 якого визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Таким чином, головним розпорядником коштів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення Індустріального району є Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" від 04.03.2002 № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Отже, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із закону і не залежать від їх бажання, що спростовує доводи Відповідача про необґрунтованість заявленого позову з огляду на відсутність укладеного між сторонами договору, який врегульовував би спірні відносини.

Окрім того, законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог законів України. Зазначене спростовує заперечення відповідача про неможливість оплати отриманих послуг без укладення відповідного договору та отримання видатків із державного бюджету.

Згідно з ч. 6 ст. 48 БК України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч.ч. 1-4 ст. 48 БК України.

Таким чином, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законодавчих актів і не залежать від бажання сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

За змістом ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16 та від 15.05.2012 у справі №11/446, постановах Вищого господарського суду України від 12.04.2017 у справі № 927/1039/16, від 08.08.2017 у справі №910/599/17, від 05.09.2017 у справі №908/3196/16, від 26.09.2017 у справі №921/19/17-г/14.

Заперечення відповідача про те, що відсутність субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку є підставою для відмови в позові, не приймається судом, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від необхідності виконання зобов'язання та спростовує доводи відповідача.

Твердження відповідача стосовно того, що після набрання чинності Постанови КМУ від 21.06.2017 № 426 "Про внесення змін до Постанови КМУ від 04.03.2002 № 256" не визначено порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання держаних програм соціального захисту населення щодо компенсаційних виплат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян не приймаються судом з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Отже надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян є обов'язком позивача.

Крім того, позивач у силу вимог чинного законодавства не є особою, до компетенції якої належить вирішення питання про наявність фінансових ресурсів бюджетів на покриття пільг, передбачених законодавством, які зумовлювали реалізацію прав громадян на пільги з оплати послуг зв'язку, і тому - не є особою, яка несе ризик за відсутність фінансових ресурсів державного або місцевого бюджетів під час надання громадянам передбачених законодавством пільг.

Згідно з пунктом 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117, підприємства та організації, які надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга".

Уповноважений орган щомісяця звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації (пункт 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги).

Матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем своїх обов'язків щодо складання та надання відповідачу розрахунків вартості послуг, наданих пільговикам, за період з 01.12.2015 до 31.12.2017, про наявність яких з огляду на лист відповідача від 30.10.2017 № 3712 не заперечується останнім.

Європейський суд з прав людини у п.п. 55 справи "Україна-Тюмень проти України" (заява № 22603/02), рішення від 22 листопада 2007 року (набуло статусу остаточного від 20 лютого 2008 року), зазначив, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Спорронґ та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессоз Компанія Нав'єра С. А. та інші проти Бельгії", від 20 листопада 1995 року, Series A no. 332, p. 23, § 38).

Невизначення порядку відшкодування різниці вартості послуг зв'язку на пільгових умовах проти повної вартості є непропорційним втручанням держави у право власності позивача, непорушність якого гарантується Конституцією України та Конвенцією "Про захист прав людини і основоположних свобод".

Серед повноважень визначених у п. 3.1. Положення про Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, до його функцій у сфері соціального захисту населення відноситься, зокрема, забезпечення прийому нарахувань від підприємств - надавачів житлово-комунальних послух за надані послуги пільговим категоріям громадян та відшкодування цих витрат.

Виходячи із наведених функцій, саме на відповідача покладений обов'язок виплати компенсації за телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Позивачем до матеріалів справи надані копії договорів про надання послуг телефонного зв'язку технічного і сервісного обслуговування та розрахунки видатків на відшкодування витрат пов'язаних з наданням пільг за спірний період.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не надав суду доказів повної оплати наданих у період з 01.12.2015 по 31.12.2017 послуг, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період у сумі 211187,14 грн шляхом надання належних доказів не спростував.

З урахуванням викладеного та виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з підстав, про які йдеться вище у цьому рішенні.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору в сумі 3167,81 грн покладаються на відповідача як на сторону, з вини якої виник спір.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (49051, м. Дніпро, пр. Петра Калнишевського, 55, ідентифікаційний код 03192514) на користь Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" (01011, м. Київ, пров. Кутузова, буд. 3; ідентифікаційний код 19199961) заборгованість по відшкодуванню витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення у сумі 211187,14 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3167,81 грн., видати позивачу наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано - 06.08.2018.

Суддя В.Д. Воронько