ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" липня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/537/18

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Оборотової О.Ю.

при секретарі судового засідання Горнович Л.О.

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+»;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЕНЕРГОГАРАНТ»

про стягнення 79800 грн.;

За участю представників сторін:

Від позивача: Лялін В.Ю., довіреність № 77, дата видачі: 01.03.2017р.;

Від відповідача: Менсо І.В., довіреність № б/н, дата видачі: 06.06.2018;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+» звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРЕНЕРГОГАРАНТ», в якому просить господарський суд: про стягнення 79800 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05.02.2018 року були помилково перераховані кошти в сумі 103800 гривень, частину яких в сумі 24000 гривень було повернуто, а залишок в сумі 79800 гривень не повернуто Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРЕНЕРГОГАРАНТ».

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.03.2018р. суддею Гуляк Г.І. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу прийнято розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 23 квітня 2018 р. о 11:30.

06.04.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+» звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, відповідно до якої, просить суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах суми позову а саме 79800 грн.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пункту 19 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п.п. 9, 10 Засад використання автоматизованої системи документообігу в Господарському суді Одеської області, в редакції від 22.12.2017р. (протокол №17-13/2017), приймаючи до уваги перебування судді Гуляк Г.І. на тривалому лікарняному з 05.04.2018р., у зв»язку з надходженням заяви вх.№2-1908/18 від 06.04.2018р. про вжиття заходів забезпечення позову по справі №916/537/18, з метою дотримання строків визначених статтею 140 Господарського процесуального кодексу України, призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/537/18.

За результатами повторного автоматичного розподілу справи від 10.04.2018р. №916/537/18 визначено склад суду для розгляду справи, а саме суддю господарського суду Одеської області Оборотову О.Ю.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.04.2018р. у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+» про забезпечення позову по справі №916/537/18 відмовлено.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.04.2018р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+» до розгляду; справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання для розгляду справи призначено на 04 травня 2018 р. о 11:00.

04.05.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+» до господарського суду Одеської області надійшла заява про збільшення позовних вимог відповідно до якої позивач просить суд додатково стягнути з відповідача штрафні санкції в розмірі 3483грн. та збитки у вигляді недоотриманого прибутку у розмірі 11970грн.

Суд не приймає заяву про зміну предмету спору від 04.05.2018р. оскільки чинним ГПК України, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. (з відповідними змінами та доповненнями) в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Отже, аналіз підстав та предмету додатково заявлених позовних вимог дає змогу прийти до висновку, що позивачем в межах справи №916/537/18 заявлено окремий позов, оскільки додаткові вимоги взагалі мають інші підстави, які не є тотожними, підставам що викладені в позовній заяві.

Таким чином, заява про зміну предмету позову від 04.05.2018р. залишається судом без розгляду, предметом спору по справі №916/537/18 є стягнення помилково перерахованих коштів.

18.05.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЕНЕРГОГАРАНТ» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач заперечує з приводу задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що грошові кошти були перераховані на виконання умов договору поставки №28/2 від 28.02.2017р. а тому до спірних правовідносин неможливо застосовувати положення ст. 1212 ЦК України.

21.05.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЕНЕРГОГАРАНТ» надійшла заява про перехід до загального позовного провадження.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.05.2018р. справу №916/537/18 прийнято розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 13 червня 2018 року о 14 год. 00 хв.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.07.2018р. закрито підготовче провадження у справі № 916/537/18; призначено справу до судового розгляду по суті у даному судовому засіданні.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив:

05 лютого 2018р. ТОВ «УКРСПЕЦБУД+» перерахувало на розрахунковий рахунок ТОВ «УКРЕНЕРГОГАРАНТ» 103 800 грн. відповідно до платіжного доручення від № 148, призначення платежу - за самонесучий кабель згідно рахунка № 16 від 31.01.2018р., (а.с.12).

Як стверджує позивач, вказані грошові кошти були перераховані на рахунок ТОВ «УКРЕНЕРГОГАРАНТ» помилково, оскільки жодного товару позивач не отримував, в договірних відносинах із ТОВ «УКРЕНЕРГОГАРАНТ» не перебувало.

Позивач зазначає, що відповідачем 15 березня 2018р. ТОВ «УКРЕНЕРГОГАРАНТ» перераховано на користь ТОВ «УКРСПЕЦБУД+» 24 000 грн. відповідно до платіжного доручення № 1097 станом на 22.03.2018 р. 79 800 грн. залишаються не повернутими.

Дані обставини, власне і стали підставою для звернення позивача з позовом про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Суб'єктами в кондикційному зобов'язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов'язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником.

У свою чергу, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи із змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за умов набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого) та набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

З урахуванням наведених норм кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов'язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Суд звертає увагу, що для об'єктивного вирішення спору необхідно встановити факт наявності або відсутності договірних зобов'язань.

Господарський суд Одеської області критично оцінює твердження позивача, які ґрунтуються на відсутності між сторонами будь-яких договірних відносин. Оскільки відповідачем долучено до матеріалів справи належним чином засвідчену копію договору поставки№28/2 від 28.02.2017р. (а.с.50-51).

Відповідно до п.5.1. договір діє до 31.12.2017р., п. 5.2 передбачена автоматична пролонгація договору на наступний рік у випадку відсутності заперечень з приводу його продовження.

Суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про намір припинити договірні відносини, позивач взагалі заперечує наявність договірних відносин.

Крім цього, суд звертає увагу, що предметом договору є кабельно-провідникова продукція (п. 1.2 договору). Призначення платежу, яке вказано в платіжному дорученні №148 від 05.02.2018р. на суму 103800грн. вказано як оплата за самонесучий кабель, у видатковій накладній від 31.01.2018р. на суму 103800грн. також зазначено самонесучий кабель. Також видаткова накладна містить посилання на договір 28/02 від 28.02.2017р.

Системний аналіз даних доказів зводиться до того, що договір було автоматично пролонговано, оскільки в матеріалах справи не лише не міститься належних та допустимих доказів його розірвання, а й сторони продовжували господарські відносини після 31.12.2017р.

Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі № 910/9072/17.

Крім цього, суд звертає увагу, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Отже, враховуючи передумови виникнення зобов'язань, зокрема існування між сторонами договірних відносин, проведення позивачем розрахунків саме за договором №28/2 від 28.02.2017р., а також за відсутності доказів того, що договір був визнаний недійсним або розірваний чи зобов'язання за ним припинились з інших підстав, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, тому не можуть бути повернуті на підставі ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року по справі № 909/269/17.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Позивачем в у встановленому законом порядку позовні вимоги не доведено, а тому у задоволенні позовної заяви з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+» слід відмовити.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦБУД+» до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЕНЕРГОГАРАНТ» - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 06 серпня 2018р.

Суддя О.Ю. Оборотова