КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2018 р. Справа№ 927/106/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Остапенка О.М.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання Титарєвої Г.І.,

представників:

від позивача - Четвертак К.С.

від відповідача-2 - Прессер Р.В., Смірнов А.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мельник Оксани Миколаївни

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 08.05.2018 (повний текст складено 17.05.2018, суддя Федоренко Ю.В.)

у справі 927/106/18

за позовом компанії Анімаккорд Лтд

до 1. фізичної особи-підприємця Мельника Леоніда Вікторовича,

2. фізичної особи-підприємця Мельник Оксани Миколаївни

про стягнення 148 920 грн. компенсації за порушення авторських прав

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом до відповідачів про стягнення компенсації в сумі 148920,00 грн. у зв'язку з розповсюдженням контрафактних примірників творів шляхом пропонування до продажу товару з нанесеними на нього графічних зображень персонажів «Маша» (рос. «Маша»), «Ведмідь» (рос. «Медведь»), «Білка» (рос. «Белка») та «Заєць» (рос. «Заяц») анімаційного серіалу «Маша та Ведмідь» (рос. «Маша и Медведь»), авторські права на які належать компанії Анімаккорд Лтд (далі - Компанія).

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 08.05.2018 у справі № 927/106/18 позов задоволено частково та стягнуто з фізичної особи-підприємця Мельник Оксани Миколаївни, на користь Компанії 37230 грн. компенсації, 3750 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 558,45 грн. судового збору; відмовлено в решті позову про стягнення 111690 грн.; в позові до фізичної особи-підприємця Мельника Леоніда Вікторовича відмовлено повністю; розподілено між учасниками справи судові витрати.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, фізична особа-підприємець Мельник Оксана Миколаївна (відповідач-2) звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.05.2018 в частині стягнення з фізичної особи-підприємця Мельник Оксани Миколаївни на користь позивача 37230 грн. компенсації, 3750 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 558,45 грн. судового збору, ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, в іншій частині рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.05.2018 залишити без змін, судові витрати покласти на позивача.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення:

- допустив неправильне (обмежене) тлумачення Цивільного кодексу України та Закону України "Про авторське право і суміжні права", щодо умов передачі та підтвердження наявності у позивача саме виключних майнових прав інтелектуальної власності на Твір, а також щодо порядку визначення розміру компенсації за їх порушення;

- застосував закон, який не підлягає застосуванню, зокрема Закон України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 № 2246-VIII, щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018;

- не застосував закон, який підлягав застосуванню (у випадку доведення порушення відповідачем-2 прав позивача), зокрема пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення суми компенсації.

Також, на думку відповідача-2, суд першої інстанції не не дослідив усіх передбачених нормами матеріального права юридичних (доказових) фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний результат справи, зокрема не з'ясував факт належності виключних майнових прав інтелектуальної власності на Твір іншим особам.

Крім того, неповне з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, виразилось у неправильному визначенні предмета доказування (кола фактів матеріально-правового значення, які мають значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення та є необхідними для вирішення справи (питання) по суті), оскільки у цій справі встановленню, доказуванню та оцінюванню судом підлягали, зокрема:

- факт наявності у позивача виключних майнових прав інтелектуальної власності на Твір, та, відповідно, наявності або відсутності у позивача виключного права надавати дозвіл на використання або заборону використання Твору іншим особам, і як наслідок - наявності права на звернення до суду з позовом у цій справі;

- факт того, чи є проданий відповідачем-2 товар контрафактним.

Також, внаслідок порушення судом правил оцінки наданих відповідачем-2 доказів (судових рішень Російської Федерації), оскаржуване рішення прийнято за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема: "що позивач у встановленому законом порядку набув виключне право інтелектуальної власності на аудіовізуальний твір".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 927/106/18, розгляд справи призначено на 07.08.2018.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, скаргу - без задоволення.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, позивач зазначив, що він є власником виключних авторських прав на персонажі аудіовізуального твору анімаційного серіалу «Маша та Ведмідь» на підставі авторського договору та такі обставини встановлені низкою судових рішень, які набрали законної сили, а відтак не потребують доказуванню в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України. Факт розповсюдження контрафактних товарів підтверджується сліп-чеком POS-терміналу, який належить відповідачу-2 та відеозаписом купівлі товару у магазині, де провадять свою діяльність відповідачі. За твердженням позивача, лише наявність встановленого факту розповсюдження відповідачем контрафактного товару є достатньою підставою для стягнення компенсації, і в тому випадку, коли таку продукцію ним отримано за договором з третьою особою. Позиція відповідача-2 про те, що окремі персонажі анімаційного серіалу «Маша та Ведмідь» не можуть використовуватись окремо один від одного суперечить нормі ст. 9 Закону України «Про авторське право та суміжні права». На переконання позивача, у визначенні суми компенсації суд вірно здійснив розрахунок, оскільки розмір стягнутої компенсації знаходиться у межах, визначених пунктом «г» частини 2 статті 52 Закону України «Про авторське право та суміжні права», що унеможливлює скасування судового рішення з такої підстави.

Від відповідача-2 надійшли пояснення, в яких він вважає, що судові рішення, на які позивач посилається у відзиві на апеляційну скаргу, не є обов'язковими для судів, що розглядають дану справу, а доводи позивача, наведені у відзиві є безпідставними та необґрунтованими.

Також, відповідач-2 подав заяву щодо розподілу судових витрат, в якій просить у разі задоволення апеляційної скарги покласти судові витрати на Компанію, а у разі залишення скарги без задоволення, або у разі скасування рішення суду першої інстанції або зміни рішення - застосувати норми ч. 11 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач подав заяву щодо розподілу судових витрат, до якої відповідно до положень ст.ст. 137, 141 ЦПК України додав розрахунок витрат на професійну правничу допомогу.

Суддя Верховець А.А. перебуває у відпустці з 09.07.18 по 17.08.2018, у зв'язку з чим на підставі розпорядження керівника апарату суду від 06.08.2018 № 09.1-08/2187/18 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи для заміни судді, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем).

У відповідності до ч. 10 ст. 32 ГПК України та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2018 для розгляду справи № 927/106/18, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Верховця А.А., сформовано колегію суддів у складі: Сотніков С.В. (головуючий, доповідач), Остапенко О.М., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2018 постановлено здійснювати розгляд справи № 927/106/18 по суті спочатку колегією суддів у складі: Сотніков С.В. (головуючий, доповідач), Остапенко О.М., Хрипун О.О., яка визначена протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2018.

В судовому засіданні представник відповідача-2 просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача-1 підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 155 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 420 ЦК України, зокрема, фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення.

Статтею 435 ЦК України передбачено, що первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі - Закон) майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права.

За приписами частини першої статті 31 Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Слід зазначити, що з огляду на приписи статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, а в разі заявлення вимог про відшкодування шкоди - розмір шкоди і причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями відповідача. У випадках коли права автора засвідчено свідоцтвом, виданим в установленому порядку уповноваженим органом, власник майнових прав інтелектуальної власності на твір, які було передано на зазначений у свідоцтві твір, звільняється від доведення належності йому відповідних прав; у таких випадках обов'язок доведення належності цих прав іншій особі, ніж та, що зазначена у свідоцтві, покладається на відповідача;

2) відповідач має довести додержання ним вимог Цивільного кодексу України і Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами.

У прийнятті судового рішення зі спору, пов'язаного з порушенням авторського права та/або суміжних прав, не є достатнім загальне посилання суду на використання твору та/або об'єкта суміжних прав відповідачем: мають бути з'ясовані конкретні форма і спосіб використання кожного об'єкта такого права.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.12.2014 позивач (набувач) та ТОВ "Маша и Медведь" (правовласник) уклали договір №ММ-2 про відчуження виключного права на аудіовізуальні твори (анімаційні серіали "Маша и Медведь" і "Машины сказки") (далі - Договір №ММ-2), за умовами якого:

- правовласник передає і відчужує набувачу виключне право в повному обсязі на аудіовізуальні твори, а набувач зобов'язується сплатити правовласнику обумовлену Договором №ММ-2 винагороду (пункт 1.1 Договору №ММ-2);

- правовласник передає і відчужує набувачу виключне право на серії в повному обсязі з дати підписання відповідних актів передачі прав (підпункт 1.1.1 пункту 1.1 Договору №ММ-2);

- одночасно з відчуженням права на аудіовізуальні твори правовласник передає набувачу в повному обсязі виключне право на всі юридично значимі охоронювані елементи і об'єкти аудіовізуальних творів, включаючи, але не обмежуючись: вихідні матеріали серій, керівництво за стилем, робочі матеріали, назву(и) анімаційних серіалів "Маша и Медведь" і "Машины сказки", графічне зображення, персонажі, музику і фонограми, незалежно від того, названі зазначені елементи і об'єкти безпосередньо в додатках до Договору №ММ-2 (пункт 4.1 Договору №ММ-2);

- Договір №ММ-2 набуває чинності з моменту його підписання і діє протягом всього строку дії авторського права на аудіовізуальні твори, включаючи будь-які пролонгації строку дії авторського права із застосованого права (пункт 7.1 Договору №ММ-2).

Позивачем і ТОВ "Маша и Медведь" було підписано до Договору №ММ-2 акти приймання-передачі, а саме: від 01.01.2015 №1, від 30.04.2015 №3 і від 01.07.2015 №4, згідно з якими позивач прийняв права на низку серій анімаційних серіалів "Маша та Ведмідь" і "Машини казочки" (рос. "Маша и Медведь", "Машины сказки").

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону аудіовізуальний твір - це твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і сприйняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, телевізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів. Видами аудіовізуального твору є кінофільми, телефільми, відеофільми, діафільми, слайдофільми тощо, які можуть бути ігровими, анімаційними (мультиплікаційними), неігровими чи іншими.

Статтею 9 Закону передбачено, що частина твору, яка може використовуватись самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього закону.

Отже, на підставі Договору №ММ-2, позивач набув майнові авторські права на аудіовізуальні твори - мультиплікаційні серіали "Маша та Ведмідь" і "Машині казки" та їх складові частини, зокрема графічні зображення персонажів "Маша", "Ведмідь", "Заєць", "Білка", які можуть використовуватися самостійно та підлягають охороні як окремі твори у відповідності до ст. 9 Закону, у зв'язку з чим колегією суддів відхиляються доводи скаржника про недоведеність позивачем набуття майнових авторських прав на вказані вище об'єкти авторського права - графічні зображення персонажів, а відтак і відсутність права звернення до суду за захистом порушених прав зі сторони третіх осіб.

Статтею 443 ЦК України встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 440 ЦК України та частини третьої статті 15 Закону майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Частиною другою статті 32 Закону передбачено, що використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків правомірного використання, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону.

Як підтверджується матеріалами справи, 16.01.2018 у магазині "Продукти", що знаходиться за адресою м. Чернігів, вул. Старобілоруська, 61А, було виявлено реалізацію контрафактної продукції, а саме: драже "Маша и Медведь", шоколадне яйце з іграшкою, цукерки "Сахарное драже ароматизированое в полимерной упаковке с сюрпризом Бонбони и с игрушкой", жувальні цукерки "Маша и Медведь", на пакуванні яких відтворено зображення персонажів "Маша", "Ведмідь", "Заєць", "Білка" з серіалу "Маша та Ведмідь".

Фактичні обставини розповсюдження відповідачем товару із зображеннями персонажів серіалу "Маша та Ведмідь" підтверджується відеофіксацією (відеозаписом), чеком POS-терміналу № 461834, від 16.01.2018, платіжним терміналом Приватбанку L1CN2С1С, зареєстрованого за фізичною особою-підприємцем Мельник О.М.

Фактичні обставини реалізації продукції із зображеннями персонажів аудіовізуального твору - серіалу "Маша та Ведмідь" беззаперечно підтверджуються належними та достатніми доказами, а відтак правомірно взяті до уваги судом першої інстанції при встановлені дійсних обставин справи.

Таким чином, вказаними вище доказами підтверджується факт використання об'єктів авторського права відповідачем-2 шляхом їх розповсюдження в роздрібній мережі, майнові авторські права на які належать позивачу.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження правомірного використання аудіовізуального твору (зображення персонажів мультиплікаційного серіалу "Маша и Медведь") відповідач суду не надав.

За визначенням статті 1 Закону контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися.

За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з місцевим господарським судом, дійшла висновку, що відповідач використовував об'єкти авторського права, виключні майнові права на які належать позивачу, шляхом продажу контрафактного товару із зображенням персонажів з мультиплікаційного серіалу "Маша и Медведь".

У пункті "г" частини першої статті 52 Закону встановлено, що за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

При порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об'єктів суміжних прав, використанні творів і об'єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право: подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Пунктом "г" частини другої вказаної статті передбачено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

Тобто, використання твору без дозволу суб'єкта авторського права є порушенням авторського права, передбаченим пунктом "а" статті 50 Закону, за яке пунктом "г" частини другої статті 52 цього ж Закону передбачено можливість притягнення винної особи до відповідальності у вигляді сплати компенсації в розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат.

Позивач визначив компенсацію в розмірі 10 мінімальних заробітних плат на день подання позову (3723,00 грн.) за використання об'єктів авторського права шляхом розповсюдження чотирьох видів контрафактного товару на загальну суму 148920,00 грн., тобто у мінімальному розмірі, передбаченому пунктом "г" частини другої статті 52 Закону.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації в сумі 37230,00 грн., місцевий господарський суд хоч і зазначив у мотивувальній частині рішення про необхідність застосування приписів пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII (установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень), втім помилково застосував при обрахунку компенсації розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 в сумі 3723,00 грн.

Разом із тим, суд першої інстанції правомірно вказав, що у визначенні розміру компенсації господарським судам необхідно виходити з конкретних обставин справи і загальних засад цивільного законодавства, встановлених статтею 3 ЦК України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

У пункті 42 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" зазначено, що розмір компенсації визначається судом у межах заявлених вимог у залежності від характеру порушення, ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується: тривалість порушення та його обсяг (одно- або багаторазове використання об'єкта авторського права); передбачуваний розмір збитків потерпілої особи; розмір доходу, отриманого внаслідок правопорушення; кількість потерпілих осіб; наміри відповідача; наявність раніше вчинених відповідачем порушень виключного права даного позивача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації мають бути наведені в судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач реалізував примірники контрафактного товару загальною вартістю 52,00 грн.

Докази, які б підтверджували реалізацію контрафактного товару в значних обсягах, суду не надано.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин принципу розумності та справедливості, необхідності дотримання справедливого балансу використання та виконання сторонами своїх прав та обов'язків, відсутність обтяжуючих факторів, приймаючи до уваги, що порушення відповідача не носить систематичний характер, вартість проданого товару не є значним (52 грн.), припинення продажу товару, що свідчить про припинення порушення прав позивача, враховує малозначність допущеного відповідачем порушення прав позивача, відсутність доведення намірів позивача зашкодити правам позивача.

А відтак і застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення компенсації в мінімальному розмірі 16000,00 грн., що становить 10 розмірів заробітної плати із застосуванням розрахункової величини у розмірі 1600,00 грн. відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII буде відповідати принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення господарського суду прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), а тому підлягає зміні в частині стягнення розміру компенсації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України.

Разом з тим, апеляційну скаргу відповідача-2 належить залишити без задоволення, оскільки апеляційним судом відхиляються її вимоги про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення компенсації за порушення авторських прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України підлягають перерозподілу судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог, а судовий збір в суді апеляційної інстанції в сумі 2643,00 грн. належить покласти на скаржника у зв'язку з відхиленням апеляційної скарги.

Щодо заяв сторін із вимогою про розподіл витрат на правову допомогу колегія суддів виходить з такого.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 16 ГПК України.

За приписами статей 123, 126 ГПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на вказану норму процесуального законодавства колегія суддів відзначає, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 16, 60, 61, 126 ГПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Позивач не подав апеляційному суду розрахунок наданих згідно Акту виконаних робі (наданих послуг) від 05.07.2018 юридичних послуг на суму 30000,00 грн., що унеможливлю його перевірку на предмет відповідності визначених статтею 126 ГПК України критеріям співрозмірності, що має наслідком відмову в покладенні таких витрат на іншу сторону.

Одночасно колегія суддів дійшла висновку про відмову відповідачу-2 в покладенні судових витрат у вигляді правової допомоги на позивача, у зв'язку з відхиленням апеляційної скарги, що узгоджується із ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 4 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мельник Оксани Миколаївни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.05.2018 у справі № 927/106/18 змінити.

3. Викласти абзац перший резолютивної частини рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.05.2018 у справі № 927/106/18 в наступній редакції:

"Позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з фізичної особи-підприємця Мельник Оксани Миколаївни (14000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь компанії Анімаккорд Лтд (Гріва Дігені, 82, Стефані Пауз, 2 поверх, квартира/офіс 202, Лімасол, 3101, Республіка Кіпр; адреса для листування: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 56, офіс 11, реєстраційний номер НЕ 244451) 16000 (шістнадцять тисяч) грн. компенсації, 240 (двісті сорок) грн. 00 коп. судового збору та 3750,00 грн. витрат на професійну правову допомогу".

4. Викласти абзац третій резолютивної частини рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.05.2018 у справі № 927/106/18 в наступній редакції:

"В решті позовних вимог в частині стягнення 132920,00 грн. компенсації відмовити".

5. В решті рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.05.2018 у справі № 927/106/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 08.08.2018.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.М. Остапенко

О.О. Хрипун