РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.07.2018Справа № 910/22241/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар", м. Вінниця

до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", м. Київ

про визнання припиненим зобов'язання та зобов'язання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Кургаєв Д.М. (представник за довіреністю від 01.12.2017р.);

від відповідача: Кисельов А.В. (представник за довіреністю № 37 від 14.06.2018р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про визнання припиненим зобов'язання за Договором застави обладнання № 101/2 від 30.08.2016р., укладеного з Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (відповідач), посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. та зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо обладнання згідно Договору застави обладнання №101/2 від 30.08.2016р., укладеного з Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк", посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зобов'язання за Договором застави обладнання № 101/2 від 30.08.2016р., укладеним між сторонами в забезпечення виконання зобов'язань позивача, що випливають з Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р., на думку позивача, припинилися, у зв'язку з повним виконанням останнім своїх зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 06.02.2018р.

19.01.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечує проти задоволення вимог позивача посилаючись на те, що позивачем не доведено у встановленому порядку звернення до банку з відповідними заявками на купівлю валюти з метою погашення заборгованості за кредитним договором в період з 24.04.2017р. по 30.04.2017р., твердження позивача про те, що відповідач не здійснював купівлю іноземної валюти для погашення заборгованості за кредитним договором є не підтвердженими, безпідставними, на думку відповідача, є також доводи позивача стосовно того, що закупівлю валюти для погашення заборгованості за кредитним договором позивач мав здійснювати через ПАТ "Діамантбанк", відтак відповідач вказує на те, що у зв'язку з простроченням оплати кредитних коштів ним нараховані позивачеві штрафні санкції, які станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом становлять суму в розмірі 5 679,22 дол. США, враховуючи наявність невиконаного (неналежно виконаного) зобов'язання позивача за кредитним договором, підстави для припинення зобов'язань за Договором застави обладнання № 101/2 від 30.08.2016р., на думку відповідача, відсутні та як наслідок відсутні підстави для задоволення другої вимоги позивача - щодо зобов'язання відповідача подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо обладнання згідно Договору застави обладнання №101/2 від 30.08.2016р. як похідної від першої вимоги.

06.02.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої останній вказує на безпідставність доводів відповідача, викладеній у його заяві по суті, посилаючись на те, що договором передбачено лише форму заявки на підставі якої банк здійснює видачу валютного траншу, способу подачі таких заявок договором не передбачено та для здійснення заявки позивачеві необхідно скористатись відповідною системою відповідача, яка реалізує електронне розрахункове обслуговування клієнтів («Client-Bank» System), у зв'язку з чим, позивач вказує на те, що він 26.04.2017р. подав до відповідача заяву про купівлю іноземної валюти або банківських металів № 84 та кодом - 0408006 на суму 6 500,00 дол. США за відповідним курсом на день подачі заявки для погашення кредиту за кредитним договором, відтак посилання відповідача на те, що в період з 24.04.2017р. по 30.04.2017р. позивач не звертався до відповідача з відповідними заявками на купівлю валюти не знаходять свого підтвердження, позивач з посиланням на п. п. 3.2.12., 3.2.13., 5.4. Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. спростовує доводи відповідача стосовно того, що закупівлю валюти для погашення заборгованості за кредитним договором позивач мав здійснювати через ПАТ "Діамантбанк", щодо нарахування штрафних санкцій позивач з посиланням на умови кредитного договору вказує на те, що відповідачем невірно здійснено такі розрахунки, вказує на те, що у нього станом на 27.04.2017р. - 28.04.2017р. було достатньо коштів для купівлі валюти, проте у зв'язку з віднесенням відповідача до категорії неплатоспроможних, виконання своїх зобов'язань у передбачений договором строк видалось неможливим та таке невиконання умов договору не є умислом позивача, а спричинено внутрішніми чинниками банківської системи відповідача, у зв'язку з чим позивач вказує на доцільність застосування у даному випадку п. 6.1. Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. для звільнення від відповідальності за невиконання своїх зобов'язань.

Судове засідання 06.02.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018р. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.03.2018р.

26.02.2018р. до суду від відповідача надійшли заперечення щодо відповіді на відзив, за змістом яких останній повторно вказує на те, що позивач не доведено належними засобами доказування його звернення до банку з відповідною заявою про купівлю іноземної валюти, відповідач повторно наголошує на відсутність у позивача зобов'язання щодо закупівлі валюти для погашення заборгованості за кредитним договором виключно через ПАТ "Діамантбанк" та повторно вказує на правомірність нарахування позивачеві неустойки за прострочення виконання зобов'язань з погашення кредитних коштів.

12.03.2018р. до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

В підготовчому засіданні 15.03.2018р. судом оголошено перерву до 05.04.2018р.

Підготовче засідання 05.04.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 15.05.2018р.

02.05.2018р. до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів по справі.

В підготовчому засіданні 15.05.2018р. враховуючи присутність представника відповідача та його пояснення, суд на місці ухвалив задовольнити частково клопотання позивача про витребування доказів та витребувати у відповідача письмову інформацію стосовно обсягів здійснення купівлі-продажу іноземної валюти на МВР в період з 26.04.2017 по 29.04.2017р.

29.05.2018р. представником відповідача подано клопотання разом з доказами на виконання протокольної ухвали суду від 15.05.2018р.

За письмовою згодою представників обох сторін на підставі ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, 29.05.2018р. закінчено підготовче засідання та розпочато розгляд справи по суті у той самий день, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 29.05.2018р. судом оголошено перерву до 19.06.2018р.

19.06.2018р. до суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які судом в судовому засіданні 19.06.2018р. залишено без розгляду та не будуть враховані при вирішенні даного спору, як такі що подані після закінчення підготовчого провадження, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 19.06.2018р. судом оголошено перерву до 26.06.2018р.

В судовому засіданні 26.06.2018р. судом оголошено перерву до 17.07.2018р.

У судових засіданнях протягом розгляду даної справи по суті, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечував та вказував на їх необґрунтованість, з підстав викладених ним у своїх заявах по суті.

В судовому засіданні 17 липня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2016р. між Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" (позичальник) укладено Договір кредитної лінії № 101 (надалі також - Кредитний договір), відповідно до умов якого кредитодавець з 30.08.2016р. по 29.08.2017р. включно відкриває позивальнику відновлювальну кредитну лінію у розмірі 100 000 доларів США 00 центів. Кредитні кошти надаються позичальнику в межах відкритої кредитної лінії зі сплатою позичальником процентів за користування кредитними ресурсами у розмірі 14 % річних. Сторони погодили, що максимальний безперервний строк користування кожним кредитним траншем, отриманим позичальником в межах кредитної лінії за цим договором встановлюється позичальнику не більше ніж 45 календарних днів, після чого фактично отримані позичальником кредитні кошти підлягають поверненню, після чого транші кредитних коштів, на умов та в порядку, встановленому цим договором, можуть бути отримані позичальником знову (п. п. 1.1. - 1.3. Договору).

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р., відповідно до яких погоджено розміри траншів кредитних коштів, строки їх повернення та розмір процентів за користування кредитними коштами.

Зокрема, 14.03.2017р. підписано додаткову угоду № 35, відповідно до якої погодили, що 14 березня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 6 500 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 27.04.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

17.03.2017р. підписано додаткову угоду № 36, відповідно до якої погодили, що 17 березня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 4 700 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 28.04.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

20.03.2017р. підписано додаткову угоду № 37, відповідно до якої погодили, що 20 березня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 19 500 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 03.05.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

20.03.2017р. підписано додаткову угоду № 38, відповідно до якої погодили, що 20 березня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 6 300 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 03.05.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

27.03.2017р. підписано додаткову угоду № 39, відповідно до якої погодили, що 27 березня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 6 930 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 10.05.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

28.03.2017р. підписано додаткову угоду № 40, відповідно до якої погодили, що 28 березня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 7 070 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 11.05.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

03.04.2017р. підписано додаткову угоду № 41, відповідно до якої погодили, що 03 квітня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 14 200 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 17.05.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

06.04.2017р. підписано додаткову угоду № 42, відповідно до якої погодили, що 06 квітня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 13 100 доларів США 01 цент, зі сплатою 14 % річних строком до 20.05.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

19.04.2017р. підписано додаткову угоду № 43, відповідно до якої погодили, що 19 квітня 2017 року кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі: 7 500 доларів США 00 центів, зі сплатою 14 % річних строком до 02.06.2017 в межах кредитної лінії передбаченої кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань, що випливає з Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. між Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" (заставодавець) укладено Договір застави обладнання № 101/2 (надалі також - Договір застави), відповідно до умов якого заставодавець в забезпечення своєчасного та в повному обсязі виконання зобов'язання за кредитним договором передає заставодержателю в заставу, належний йому на праві власності на момент укладення цього договору предмет застави - виробниче обладнання, визначене в п. 2.1. та в Додатку 1 до Договору.

Відповідно до пункту 4.3. Договору застави за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги за зобов'язанням, що випливає з кредитного договору, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, процентів, неустойки у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором, а також всі інші вимоги заставодержателя, які можуть бути задоволені із вартості предмета застави згідно з чинним законодавством України, включаючи вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором та (або) за цим договором відповідно, а також всіх витрат, понесених заставодержателем у зв'язку із реалізацією його прав за цим договором , у тому числі у зв'язку із зверненням стягненням на предмет застави та його наступною реалізацію.

Згідно з положеннями пункту 6.2. Договору застави сторони погодили, що право застави припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання (пункту 6.2.1. Договору застави); у разі переходу права власності на предмет застави до заставодержателя (пункту 6.2.2. Договору застави); в інших випадках, передбачених чинним законодавством України (пункту 6.2.3. Договору застави).

У відповідності до пункту 6.3. Договору застави при частковому виконанні зобов'язання застава предмету застави зберігається в початковому обсязі.

Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, він звертався до відповідача з листом № 3/180 від 10.07.2017р., в якому просив останнього скасувати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна заяву обтяження, зокрема, щодо обладнання згідно Договору застави обладнання №101/2 від 30.08.2016р. у зв'язку з повним погашенням заборгованості по Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. і неможливістю банком виконувати свої зобов'язання, у відповідь на який відповідачем надано позивачеві листа № 624/01-л від 07.08.2017р., у якому вказав на відсутність правових підстав для задоволення звернення позивача у зв'язку з наявною у останнього заборгованості за Договором кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р., зокрема, щодо сплати штрафних санкцій.

Матеріалами справи також підтверджується звернення позивача до відповідача з листом № 20/07/3 від 20.07.2017р. про скасування штрафних санкцій, які стались не з його вини та листом № 27/07/04 від 27.07.2017р. про надання довідки про відсутність заборгованості по Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р.

У відповідь на вказані листи позивача, відповідачем надано Довідку № 675/38-л від 09.08.2017р. про те, що станом на 27.07.2017р. зобов'язання позивача за Договором кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. перед банком складають 5 679,25 дол. США, з них заборгованість по сплаті основного бору та процентів за користування кредитним коштами відсутня, штраф за порушення строків сплати комісії за договором - 5 664,74 дол. США, пеня - 14,51 дол. США.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує на те, що свої зобов'язання, що випливають з Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р., ним виконано належним чином та у повному обсязі, що у відповідності до норм законодавства України та укладеного між сторонами договору зумовлює припинення зобов'язань за Договором застави обладнання № 101/2 від 30.08.2016р. як похідного від кредитного договору.

У своїх заявах по суті, позивач вказує також на невірно (всупереч умов договору та норм законодавства) здійснені нарахування штрафних санкцій, наявність у нього станом на 27.04.2017р. - 28.04.2017р. достатніх коштів для купівлі валюти, проте у зв'язку з віднесенням відповідача до категорії неплатоспроможних, виконати свої зобов'язання у передбачений договором строк видалось неможливим та враховуючи відсутність умислу в свої діях позивач вказує на доцільність застосування у даному випадку умов Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. щодо звільнення його від відповідальності за невиконання своїх зобов'язань.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення вимог позивача, вказує на те, що позивачем не доведено належними засобами доказування його звернення до банку з відповідною заявою про купівлю іноземної валюти, відсутність у позивача зобов'язання щодо закупівлі валюти для погашення заборгованості за кредитним договором виключно через ПАТ "Діамантбанк" та правомірність нарахування позивачеві неустойки за прострочення виконання зобов'язань з погашення кредитних коштів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. та Договір застави обладнання № 101/2 від 30.08.2016р., як належні підстави, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

У силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1-3 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом за наявними у справі доказами встановлено, що також не заперечується обома сторонами факт погашення позивачем тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами за Договором кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р.

Фактично даний спір виник у зв'язку з порушенням позивачем строків повернення валютного траншу відповідачеві, отриманого на підставі Додаткової угоди № 35 від 14.03.2017р. у сумі 6 500,00 дол. США та як вказує сам позивач та підтверджується матеріалами справи зобов'язання з повернення кредитних коштів виконано 03.05.2017р., тоді як за умовами угоди зобов'язання мало бути виконано у строк до 27.04.2017р., а на підставі Додаткової угоди № 36 від 17.03.2017р. у сумі 4 700,00 дол. США, як вказує сам позивач зобов'язання з повернення кредитних коштів виконано 03.05.2017р., тоді як за умовами угоди зобов'язання мало бути виконано у строк до 28.04.2017р.

З огляду на прострочення виконання зобов'язань за додатковими угодами № 35 від 14.03.2017р. та № 36 від 17.03.2017р. до Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. відповідачем було нараховану позивачу 5 664 долари США 74 центи штрафу та 14 доларів США 51 цент пені, у зв'язку з чим відповідач вказує на відсутність правових підстав для припинення зобов'язань як за кредитним договором, так і за договором застави, як похідного від нього.

У своїх заявах по суті, позивач посилається на те, що він 26.04.2017р. через систему відповідача "Client-Bank" System подав до відповідача заяву про купівлю іноземної валюти або банківських металів № 84 та кодом - 0408006 на суму 6 500,00 дол. США за відповідним курсом на день подачі заявки для погашення кредиту за кредитним договором, що підтверджується наявним у матеріалах справи скріншотом (знімок з екрану), проте, як стверджує позивач, вказана заявка не була прийнята та виконана відповідачем.

Разом з тим, у матеріалах справи міститься Довідка ПАТ "Діамантбанк" № 67/54.1л від 15.01.2018р. за підписом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію відповідача про те, що позивач в період з 24.04.2017р. по 30.04.2017р. не звертався до ПАТ "Діамантбанк" із заявами щодо купівлі іноземної валюти з метою погашення заборгованості за Договором кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р.

Крім того, з наявного у матеріалах справи реєстру валютних заявок по системі Клієнт-Банк з 01.04.2017 по 30.04.2017 по клієнту - ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" всього міститься 15 документів та остання заявка позивача на купівлю іноземної валюти датується 21.04.2017р.

Виходячи з наявних у справі доказів, суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем не доведено суду належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-79 ГПК України його звернення до банку з відповідною заявою про купівлю іноземної валюти щодо погашення валютного траншу за Додатковою угодою № 35 від 14.03.2017р.

Крім того, позивачем не надано до матеріалів справи будь-яких доказів щодо звернення до відповідача з заявкою про купівлю іноземної валюти щодо погашення валютного траншу за Додатковою угодою № 36 від 17.03.2017р. на суму 4 700,00 дол. США.

Зазначену обставину (про те, що позивач не звертався до відповідача з такою заявкою) також підтвердив представник позивача Кургаєв Д.М. протягом судового розгляду даної справи по суті.

Водночас, суд також відхиляє як необґрунтовані посилання позивача на те, що за умовами кредитного договору він був зобов'язаний здійснювати закупівлю валюти для погашення заборгованості за кредитним договором виключно через ПАТ "Діамантбанк", виходячи з наступного.

Так, відповідно до пункту 3.2.12. Кредитного договору позичальник зобов'язувався щомісячно з дати укладання кредитного договору, користуватися послугою кредитодавця з купівлі-продажу іноземної валюти на Міжнародному валютному ринку, в обсязі не менше суми виданих траншів, необхідних до закриття протягом звітного календарного місяця в межах діючої кредитної лінії, за умови відсутності у позивача валютної виручки.

В п. 3.2.13. Кредитного договору передбачено, що в день укладення цього договору позичальник зобов'язується відкрити у кредитодавця поточний рахунок в національній валюті, а також поточний рахунок у валюті кредиту (якщо валюта кредиту є іноземною), у випадку відсутності таких рахунків.

Згідно п. 5.4. Кредитного договору у випадку хоча б одноразового невиконання позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого підпунктами 3.2.10.-3.2.14 Договору діюча на момент прострочення процентна ставка за кредитом за згодою сторін (згода надана позичальником шляхом підписання цього договору) збільшується на 5 % з наступного дня за днем,у якому позичальник порушив такі зобов'язання, якщо інше не буде вирішено кредитодавцем.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

Судом встановлено, що умови укладеного між сторонами Кредитного договору, в тому числі й ті які зазначені вище, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог не містять прямого обов'язку щодо здійснення закупівлі валюти для погашення заборгованості за кредитним договором виключно через ПАТ "Діамантбанк".

Як і не заслуговують на увагу суду твердження позивача стосовно того, що подання заявки про купівлю іноземної валюти з метою повернення відповідного валютного траншу можливе лише у формі електронного документу через систему «Client-Bank».

Наразі, суд констатує, що Договір кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. не містить обов'язку позивача використовувати систему «Client-Bank», в тому числі щодо подання заявок на закупівлю іноземної валюти для повернення валютних траншів за відповідними додатковими угодами.

Крім того, відповідно до п. п. 11.1., 11.4. Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22 (тут і надалі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) оперативне ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обмін технологічною інформацією, визначеною в договорі між банком та клієнтом, клієнт може здійснювати за допомогою систем дистанційного обслуговування. Дистанційне обслуговування рахунку клієнт може здійснювати за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг" тощо. Системи типу "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг" тощо на підставі дистанційних розпоряджень клієнта можуть виконувати функції надання інформаційних послуг згідно з переліком, що зазначений в договорі між банком та клієнтом, здійснення операцій за рахунком клієнта.

В п. 11.7. названої Інструкції передбачено, що під час використання систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк" банк щоденно архівує електронні розрахункові документи, які відправлені клієнтом, та зберігає їх протягом установленого строку.

За змістом п. 11.11. Інструкції передавання дистанційного розпорядження за допомогою системи "телефонний банкінг" та реєстрація його банком здійснюються за погодженим каналом доступу в автоматичному режимі.

Дистанційне розпорядження вважається таким, що передане клієнтом, та прийняте банком до виконання, якщо клієнт:

для доступу до системи ввів правильне значення засобу ідентифікації;

увів код операції та всі параметри, які запитуються системою;

підтвердив це розпорядження.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі дистанційного розпорядження платника списання коштів з його рахунку, оформляє розрахунковий документ, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає інформацію про платіж і документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів.

Якщо клієнт не підтвердив розпорядження на здійснення операції, то банк операцію не виконує, про що інформує клієнта.

Як вказувалось вище, в матеріалах справи відсутні докази передачі та підтвердження позивачем дистанційного розпорядження (заяви на закупівлю іноземної валюти), на що також звертав увагу суду відповідач.

У своїй позовній заяві позивач не заперечує факту прострочення ним виконання своїх зобов'язань з повернення валютних траншів за додатковими угодами № 35 від 14.03.2017р. та № 36 від 17.03.2017р. до Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. та вказує на неможливість виконання зобов'язань у зв'язку з віднесенням відповідача до категорії неплатоспроможних та враховуючи відсутність умислу в свої діях, на думку позивача, наявні підстави для звільнення його від відповідальності - сплати штрафних санкцій.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Судом встановлено, що протягом передбаченого додатковими угодами № 35 від 14.03.2017р. та № 36 від 17.03.2017р. до Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. строку на повернення валютних траншів, на підставі рішення Правління Національного банку України від 24 квітня 2017 року №264-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до категорії неплатоспроможних" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24 квітня 2017 року № 1684 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", згідно з яким з 17:00 год. 24.04.2017р. по 23.05.2017р. (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію у відповідача та призначено уповноважену особу Фонду.

В подальшому рішенням Фонду № 2075 від 23.05.2017р. продовжено строк тимчасової адміністрації у банку до 23.06.2017р. (включно), та на підставі рішення Правління Національного банку України № 394-рш від 22.06.2017р. Фондом прийнято рішення № 2663 від 23.06.2017р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Діамантбанк", строк ліквідації встановлено до 23.06.2019р. включно та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію.

У спорах, пов'язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, спеціальними для застосування є норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

У відповідності до пункту 6 частини 6 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо, серед іншого, здійснення купівлі-продажу валюти фізичними та юридичними особами для погашення ними зобов'язань за кредитними договорами, виконання вимог, встановлених законодавством, для обов'язкового продажу валюти.

Зобов'язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно п. 1 Глави 3 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10 серпня 2005 року № 281, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 серпня 2005 р. за № 950/11230 резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі, зокрема, заяви про купівлю іноземної валюти; кредитного договору (договору позики), що підтверджує потребу виконання резидентом зобов'язань в іноземній валюті (включаючи проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо).

Проте, як вказує відповідач у своїх заявах по суті, позивач з відповідними заявками на купівлю іноземної валюти щодо повернення валютних траншів за додатковими угодами №35 від 14.03.2017р. та № 36 від 17.03.2017р. до Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. до відповідача не звертався і позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на спростування доводів відповідача.

Доводи позивача стосовно неможливості виконання ним своїх зобов'язань щодо повернення валютних траншів за названим додатковими угодами у зв'язку з віднесенням відповідача до категорії неплатоспроможних не ґрунтуються на нормах вище названих норм та спростовуються матеріалами справи.

Суду не надано доказів того, що позивачем вчинено всіх залежних від нього заходів задля належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, як те передбачено ст. 193 Господарського кодексу України та ст. ст. 525, 526, 614 Цивільного кодексу України.

Додатковою обставиною щодо можливості виконання позивачем своїх зобов'язань в тому числі поза межами ПАТ "Діамантбанк" та без використання системи «Client-Bank» відповідача є те, що позивачем 03.05.2017р. здійснено погашення спірних сум заборгованості.

Факт прострочення виконання своїх зобов'язань з повернення валютних траншів за додатковими угодами № 35 від 14.03.2017р. та № 36 від 17.03.2017р. до Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. позивачем не заперечується та обумовлювався представником позивача протягом судового розгляду даного спору, факт не звернення до відповідача з відповідною заявкою щодо закупівлі іноземної валюти для повернення валютного траншу за додатковою угодою № 36 від 17.03.2017р. позивачем не заперечується.

Посилання позивача на відсутність у своїх діях умислу суд не приймає, оскільки частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність особи (у даному випадку позивача як позичальника за кредитним договором) в тому числі з необережності.

Відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання з повернення валютних траншів за додатковими угодами № 35 від 14.03.2017р. та № 36 від 17.03.2017р. позивачем належними засобами доказування суду не доведено.

Щодо доцільності застосування до спірних правовідносин п. 6.1. Договору кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. для звільнення від відповідальності за невиконання своїх зобов'язань у зв'язку з настанням форс-мажорних обставин суд визнає безпідставними, оскільки такі обставини (віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних) не є в розмінні законодавства України та умов договору форс-мажорними обставинами, які впливають на виконання сторонами (позивачем) своїх зобов'язань за договором.

При розгляді даної справи, судом встановлено, що позивач у встановлений договором строк свого обов'язку з повернення кредитних коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії позивача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності, зокрема, сплата передбаченої договором неустойки.

Умови та розмір відповідальності позичальника за несвоєчасне повернення кредитних коштів передбачено п. 5.1. Кредитного договору.

З наданих позивачем Довідки № 675/38-л від 09.08.2017р. станом на 27.07.2017р. та Розрахунку суми заборгованості позивача станом на 04.01.2018р. зобов'язання позивача за Договором кредитної лінії № 101 від 30.08.2016р. перед банком складають 5 679,25 дол. США, з них заборгованість по сплаті основного бору та процентів за користування кредитним коштами відсутня, штраф за порушення строків сплати комісії за договором - 5 664,74 дол. США, пеня - 14,51 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, припинення зобов'язання є юридичним наслідком саме належного виконання зобов'язання відповідно до статей ст. ст. 598-599 Цивільного кодексу України, тоді як у даному спорі судом встановлено протилежне (неповне виконання позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором).

Предметом даного спору є вимога позивача про визнання припиненим зобов'язання за Договором застави та зобов'язання відповідача подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо предмету застави.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

За змістом ст. 1 Закону України "Про заставу" та ч. 1 ст. 572 Цивільного кодексу України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про заставу" застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Згідно зі статтею 593 Цивільного кодексу України та ст. 28 Закону України "Про заставу" застава припиняється, з-поміж іншого, з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Статтею 19 Закону України "Про заставу" передбачено за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

В п. 1.2. Договору застави передбачено, заставодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання чи його частини, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

Як було вказано вище, в п. 4.3. Договору застави сторони домовились, що за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги за зобов'язанням, що випливає з кредитного договору, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, процентів, неустойки у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

Згідно з положеннями п. п. 6.2., 6.3. Договору застави сторони погодили, що право застави припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання (пункту 6.2.1. Договору застави), при частковому виконанні зобов'язання застава предмету застави зберігається в початковому обсязі.

За умовами п. 8.3. Договору застави договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і нотаріального посвідчення та діє до остаточного виконання зобов'язання за кредитним договором або всіх обов'язків заставодавця за цим договором.

Таким чином, наявність невиконаного позивачем зобов'язання зі сплати неустойки за порушення строків повернення валютних траншів за додатковими угодами № 35 від 14.03.2017р. та № 36 від 17.03.2017р. свідчить про відсутність правових підстав для припинення зобов'язань за Договором застави та як наслідок відсутність підстав для зобов'язання відповідача подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо предмету застави як похідної вимоги від першої вимоги.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії", "Бурдов проти Росії", "Прессос Компанія Навєра С.А." та інші проти Бельгії", "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірладнії" визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак втручання суду у право відповідача на отримання відповідних грошових коштів необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України", "East/West Alliance Limited" проти України").

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності (рішення ЄСПЛ в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи наслідки втручання у право на мирне володіння майном, виходячи з заявлених вимог, враховуючи принцип "пропорційності", судом встановлено, що у даному випадку втручання суду буде невиправданим, оскільки не буде досягнуто "Справедливої рівноваги" (балансу між інтересами сторін), а відповідач як особа яка вчасно не отримала власні грошові кошти та має право на відшкодування передбаченої договором неустойки буде нести надмірний тягар у зв'язку з таким втручанням.

Інші доводи, міркування учасників справи, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 27.07.2018р.

Суддя С.М. Морозов