КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2018 р. Справа№ 910/22257/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Сітайло Л.Г.

Ткаченка Б.О.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції та Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 (повне рішення складено 20.04.2018)

у справі №910/22257/17 (головуючий суддя Котков О.В.)

За позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп"

про стягнення 77464,71 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп"

до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції

про стягнення 26902,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (далі - відповідач) про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року в сумі 77 464,71 грн., у тому числі: пені - 73 325,37 грн. та штрафу - 4 139,34 грн.

Заперечуючи проти позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" подало зустрічний позов, у якому просило стягнути з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції - 26902,74 грн., у тому числі 4490,90 грн. 3% річних та 22411,57 грн. інфляційних, у зв'язку із порушенням строків оплати товару, поставленого на виконання договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року.

В процесі вирішення спору Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції також подало заяву № 40 від 09.01.2018р. "Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону", у якій просило визнати недійсною додаткову угода № 1-12/686 від 31.12.2014р. до договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 (повне рішення складено 20.04.2018) у справі №910/22257/17 в первісному позові відмовлено повністю. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю. Відмовлено в задоволенні заяви № 40 від 09.01.2018р. "Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону" Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції 10.05.2018 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення частково, а саме у частині відмови у задоволенні заяви позивача про визнання правочину недійсним та відмови у задоволенні первісної позовної вимоги, ухвалити нове рішення, яким визнати недійсною додаткову угоду, а також задовольнити позовну заяву позивача повністю.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач за первісним позовом повинен був поставити товар у строк до 08.12.2014, однак фактично поставив його 09.02.2015, а тому позивачем за первісним позовом правомірно нарахована пеня у розмірі 2% від вартості продукції, з якої допущено прострочення, за кожний день прострочення. Також судом неправомірно взято до уваги додаткову угоду № 1-12/686 від 31.12.2014р., якою змінено строк поставки, оскільки вона містить явні ознаки підробки, і підлягає визнанню недійсною, при цьому прострочення поставки виникло ще до укладання вказаної додаткової угоди.

Окрім цього, також не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" 08.05.2018 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач за зустрічним позовом товар, отриманий 09.02.2015, оплатив лише 20.09.2017, а тому позивач за зустрічним позовом правомірно нарахував 3% річних та інфляційні, при цьому висновок суду про не передання рахунку є необґрунтованим.

15.05.2018 матеріали справи, разом з апеляційними скаргами, надійшли до Київського апеляційного господарського суду та передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно з ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом первісного позову у цій справі є вимоги про стягнення 77464,71 грн., а предметом зустрічного позову є вимоги про стягнення 26902,74 грн., що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 *100=176 200 грн.), вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/22257/17. Об'єднано апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції та Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 у справі №910/22257/17 в одне апеляційне провадження. Встановлено сторонам строк для подання відзивів на апеляційні скарги - до 07.06.2018.

01.06.2018 позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що за умовами договору оплата повинна була здійснена після отримання рахунку (рахунку-фактури), який не був переданий, а тому відсутнє прострочення оплати і відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних.

05.06.2018 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому заперечив проти її задоволення, посилаючись на те, що сторонами, відповідно до положень чинного законодавства, було змінено строк поставки товару і товар був поставлений в межах нового строку, тому відсутні підстави для нарахування пені і штрафу.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

У зв'язку із перебуванням судді Мартюк А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/22257/17.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2018 р., у зв'язку із перебуванням судді Мартюк А.І. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційних скарг у справі №910/22257/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Сітайло Л.Г., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2018 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги позивача та відповідача, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

14.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Центренерго" в особі директора Зміївської теплової електричної станції, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп", як постачальником, було укладено договір про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 (далі - Договір або Договір поставки) (том 1 а.с.16-22), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується поставити Покупцю товари (продукцію) згідно умов договору.

Пунктом 1.3 Договору встановлено, що найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки та інші характеристики продукції зазначені в Додатку № 1 до договору.

Згідно з п.п.2.1, 2.2 Договору ціною договору є загальна сума цін на продукцію (вартість) з ПДВ, що поставляється за даним Договором. Ціни на продукцію визначаються в Додатку №1 до Договору.

У пункті 2.5 Договору сторони домовились, що розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку, передбаченому Додатком №1 до договору.

Згідно з п. 3.1 Договору постачальник здійснює поставку продукції за умовами згідно Додатку до Договору.

Пунктом 5.8 Договору передбачено, що при поставці продукції постачальник зобов'язаний надати покупцю необхідні приналежності та наступні оригінали документів: рахунку-фактуру; податкової накладної; відповідних товароспроводжувальних накладних; іншої документації на продукцію згідно до договору.

Відповідно до п. 5 Додатку № 1 до Договору (том 1 а.с.23-24) строк поставки продукції повинен складати не більше 20 календарних днів з дати отримання Постачальником письмової заявки Покупця з можливістю дострокової поставки.

У пункті 3 Додатку №1 до Договору встановлені наступні умови розрахунків: розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку: протягом 30 календарних днів з моменту поставки продукції до складу покупця та підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції за кожну окремо поставлену партію продукції згідно письмових заявок покупця.

18 листопада 2014 року покупець направив постачальнику письмову заявку №07/983-7957 (том 1 а.с.27), що підтверджується витягом з журналу обліку вихідних факсограм за 2014 рік (том 1 а.с.28-37).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, за вказаних обставин, строк поставки продукції повинен складати не більше 20 календарних днів з 18.11.2014р., тобто до 09.12.2014р.

24.12.2014 постачальник направив на адресу покупця лист за вих.№24.12/2 від 24.12.2014р. у якому, посилаючись на знаходження частини виробничих потужностей у місті Донецьку, просив розглянути можливість пролонгації Договору до 31.03.2015р. та зобов'язався поставити продукцію до 31.03.2015 за попередньо обумовленою ціною (том 1 а.с.142).

30.12.2014 відбулось засідання комітету з конкурсних торгів ПАТ "Центренерго" в особі Зміївської ТЕС, за результатами якого складено протокол №14.12.1/17 (том 1 а.с.143).

На вказаному засіданні було розглянуто лист ТОВ "Імпел Гріффін Груп", визнано, що вказані в листі причини щодо неможливості виконання зобов'язань в передбачений термін є об'єктивними та вирішили продовжити строк дії Договору №12/561 від 14.11.2014 до 31.03.2015 на підставі п.4 ч.5 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель".

За результатами вказаного засідання покупець направив на адресу постачальника лист № 07/19-170 від 15.01.2015р. (том 1 а.с.49) з підписаним з свого боку та скріпленого печаткою примірником додаткової угоди № 1-12/686 від 31.12.2014 (том 1 а.с.49 зворот).

Додаткову угоду № 1-12/686 від 31.12.2014р. укладено директором - Бабенко І.А., що діяв від імені покупця на підставі довіреності № 254/22 від 15.09.2014р. з одного боку та Генеральним директором - Опанасюк В.В., що діяв від імені постачальника на підставі статуту з іншого боку.

Зі змісту додаткової угоди випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, про внесення змін в Додаток № 1 до Договору в частині строку дії договору та строку поставки товару по 31.03.2015р.

Зміст двох екземплярів додаткової угоди, наданих позивачем та відповідачем, співпадає (том 1 а.с.144-145).

Також з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору, та на підставі видаткової накладної №274 від 06.02.2015 (том 1 а.с.25) постачальник 09.02.2015 передав покупцю товар - костюм з вогнетривким просоченням в кількості 88 штук, загальною вартістю 59133,36 грн., що підтверджується актом приймання-передачі продукції від 09.02.2015 (том 1 а.с.26).

Товар отриманий представником покупця - інженером з комплектації устаткування ВМТП Кохан Ю.І., яка діяла на підставі довіреності №035 від 03.02.2015 (том 1 а.с.106).

У пункті 7 акту приймання-передачі зазначено, що даний акт є підставою для проведення розрахунків за отриману продукцію згідно договору.

За доводами відповідача, разом з товаром він передав позивачу рахунок на оплату №281 від 06.02.2015 (том 1 а.с.107), однак позивач заперечує отримання зазначеного рахунку.

04.09.2017 відповідач за вих.№3974/09/17 направив позивачу претензію, у якій вказав на наявність заборгованості в сумі 59133,36 грн. та вимагав її оплатити протягом 3-х днів (том 1 а.с.182-183). У додатках до претензії зазначені: акт звірки взаєморозрахунків; копія акта приймання-передачі від 09.02.2015; копія видаткової накладної від 06.02.2015; копі довіреності від 03.02.2015 та копія рахунку на оплату від 06.02.2015. Вказана претензія отримана покупцем 15.09.2017, що підтверджується інформацією з сайту ПАТ "Укрпошта" (том 1 а.с.185), однак залишена без відповіді.

Позивач вартість отриманого товару в сумі 59133,36 грн. оплатив лише 20.09.2017, що підтверджується довідкою ПАТ "Кредобанк" від 21.12.2017 (том 1 а.с.109) та копією платіжного доручення №Z/309 від 20.09.2017 (том 1 а.с.136).

У зв'язку із викладеними обставинами Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року в сумі 77 464,71 грн. з них: пені - 73 325,37 грн. та штрафу - 4 139,34 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем було порушено строки поставки продукції на 62 дні (з 09.12.2014 по 08.02.2015), а тому підлягають нарахуванню пеня та штраф, які передбачені умовами п.9.2 Договору.

Також позивачем було подано заяву про визнання недійсною додаткової угоди, з посиланням на те, що волевиявлення (внутрішня воля) сторін за договором про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року полягала у тому, щоб змінити, виключно, п. 9 Додатку № 1 до нього та викласти його у редакції додаткової угоди, про що свідчить письмова пропозиція відповідача та протокол тендерного комітету позивача. Однак, з іншого боку, жодного волевиявлення сторін не було відносно внесення змін у вказаний правочин щодо продовження строку виконання зобов'язань, оскільки на той час відповідач вже порушував свої зобов'язання та повинен був сплатити позивачу неустойку, передбачену п. 9.2 Договору. Відтак відповідна додаткова угода має бути визнана судом недійсною на підставі ст. 203 Цивільного кодексу України, як така, що суперечить закону.

В процесі вирішення спору відповідач подав зустрічний позов, у якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції - 26902,74 грн., у тому числі 4490,90 грн. 3% річних та 22411,57 грн. інфляційних, у зв'язку із порушенням строків оплати товару, поставленого на виконання договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що покупець повинен був оплатити товар протягом 30 календарних днів з дати поставки, однак здійснив оплату лише 20.09.2017, у зв'язку із чим йому нараховані 3% річних та інфляційні за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, зустрічного позову та заяви про визнання недійсною додаткової угоди, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх недоведеності, необґрунтованості та безпідставності.

Однак, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не може в повній мірі погодитись із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014, який за правовою природою є господарським договором поставки.

Договір поставки укладений належним чином, сторонами не надано доказів його розірвання або визнання недійсним, отже він є обов'язковим для сторін.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правові вимоги про стягнення штрафних санкцій, застосованих покупцем внаслідок порушення строків поставки, а також стягнення 3% річних та інфляційних, застосованих постачальником внаслідок порушення покупцем строків виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Відповідно до ст. 689 ЦК України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема вищенаведеними видатковою накладною та актом приймання-передачі продукції, підтверджується факт поставки відповідачем позивачу товару 09.02.2015 на суму 59133,36 грн. Позивачем не заперечується факт отримання товару.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За умовами пункту 5.3. Договору поставки датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання-передачі продукції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 09.02.2015 року між сторонами, в особі директорів позивача та відповідача, підписано Акт приймання-передачі продукції на суму 59 133,36 грн.

Пунктом 9.2. Договору встановлено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань щодо поставки продукції з постачальника стягується пеня у розмірі 2 відсотка вартості Продукції, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення, а за прострочення понад двадцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Як зазначалось вище, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1-12/686 від 31.12.2014р. до Договору, зі змісту якої вбачається, що сторони внесли зміни в додаток № 1 до Договору в частині строку дії Договору по 31.03.2015р. та стосовно строку поставки по 31.03.2015р.

Отже, враховуючи погодження сторонами строків поставки до 31.03.2015р., з урахуванням здійснення постачальником поставки продукції на користь покупця 09.02.2015р., тобто до моменту закінчення строків поставки, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача про прострочення (несвоєчасність) відповідачем строків поставки товару в сумі 59 133,36 грн. на 62 календарних дні, тобто з 09.12.2014р. по 08.02.2015р., що, за таких обставин, вказує на недоведеність вимог для стягнення пені - 73 325,37 грн. та штрафу - 4 139,34 грн. в порядку п. 9.2. Договору, а тому вимоги первісного позову задоволенню не підлягають.

Щодо вимог за заявою № 40 від 09.01.2018р. "Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону".

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Частиною 1 статті 42 ГК України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з положень ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 24.12.2014 відповідач направив на адресу позивача лист № 24.12/2 від 24.12.2014р. в якому просив розглянути можливість пролонгації Договору до 31.03.2015р. та відмітив про поставку товару до 31.03.2015р.

У відповідь на вказаний лист Покупець направив на адресу Постачальника лист № 07/19-170 від 15.01.2015р. з підписаним з свого боку та скріпленого печаткою примірником додаткової угоди № 1-12/686 від 31.12.2014р.

Зі змісту вказаної додаткової угоди вбачається, що сторонами погоджено, в тому числі, про внесення змін в Додаток № 1 до Договору в частині строку дії договору та строку поставки товару по 31.03.2015р.

З огляду на викладене, сторонами у передбаченому чинним законодавством України та Договором порядку було погоджено зміст (умови) укладеної між ними в 2014 році угоди в цілому, про що свідчать підписи та печатки обох сторін про її укладення на 1-ій сторінці.

Отже, враховуючи наведені у заяві № 40 від 09.01.2018р. підстави, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсною угоди на підставі ст. 203 Цивільного кодексу України, як такої, що суперечить закону, зокрема в частині зміни пункту 5 Додатку №1, а саме строку виконання зобов'язань до 31.03.2015р.

При цьому місцевий господарський суд вірно зазначив, що посилання позивача в заяві № 40 від 09.01.2018р. на обставини того, що комітетом з конкурсних торгів ПАТ "Центренерго" в особі Зміївської ТЕС не було прийнято рішення, оформлене в протоколі № 14.12.1/7/14 від 30.12.2014р., щодо строків поставки товарів до 31.03.2015., то вказані аргументи не доводять укладення угоди всупереч ст. 203 ЦК України, у зв'язку із тим, що за п.п. 2.7.2., 2.7.3. Порядку ведення договірної роботи у ПАТ "Центренерго", зміни до умов договору або його розірвання здійснюється в письмовому провадженні, як правило, шляхом оформлення відповідної додаткової угоди, що укладається (підписується) обома сторонами в порядку встановленому чинним законодавством для укладення договорів. Укладання додаткової угоди здійснюється у тому ж порядку, що і укладання основного договору. Згідно п. 13.3. Договору усі виправлення тексту договору мають силу лише у випадку коли вони засвідчені підписами уповноважених представників сторін і печатками сторін. Отже, умовами Договору не передбачено необхідності погодження комітетом з конкурсних торгів відповідної умови угоди, що була підписана директором - Бабенко І.А., а отже вона укладена у тому ж порядку, що і укладений Договір, що вбачається з вступної його частини. Також місцевим господарським судом обґрунтовано відхилено доводи позивача щодо фальсифікації змісту зазначеної додаткової угоди, оскільки позивачем не надано належних доказів, на підтвердження вказаних доводів і вказані доводи ґрунтуються на припущеннях.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви відповідача про стягнення з позивача 3% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 2.5. Договору розрахунки за продукцію здійснюються Покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі рахунку Постачальника в порядку, передбаченому Додатком № 1 до договору.

Пунктом 3 Додатку №1 до Договору встановлено, що розрахунки за продукцію здійснюються Покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника в наступному порядку: протягом 30 календарних днів з моменту поставки продукції до складу Покупця та підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання - передачі продукції за кожну окремо поставлену партію продукції згідно письмових заявок Покупця.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що за викладених п. 2.5. Договору та п. 3 Додатку № 1 умов в їх сукупності випливає про встановлення обставин здійснення Покупцем розрахунків за продукцію на рахунок Постачальника на підставі рахунку. При цьому ж, такі розрахунки здійснюються протягом 30 календарних днів з моменту поставки продукції до складу Покупця та підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання - передачі продукції.

Як зазначалось вище, 09.02.2015 між сторонами підписано Акт приймання-передачі продукції на суму 59 133,36 грн.

У пункті 7 акту приймання-передачі зазначено, що даний акт є підставою для проведення розрахунків за отриману продукцію згідно договору.

Таким чином, в силу п. 3 Додатку №1 розрахунки повинні були здійснені протягом 30 календарних днів з 09.02.2015р., тобто до 11.03.2015.

При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що необхідним є встановлення факту отримання Покупцем від Постачальника рахунку на оплату продукції, як підстави для розрахунків в аспекті п. 2.5. Договору.

Доводи позивача про відсутність доказів виставлення відповідачем рахунку (рахунку-фактури), що свідчить про те, що строк оплати продукції не настав, слід відхилити з наступних мотивів.

Право відстрочення виконання позивачем свого зобов'язання з оплати переданого відповідачем товару через прострочення відповідачем його зобов'язання виписати рахунок-фактуру на його оплату передбачене ч. 2 ст. 613 ЦК України, відповідно до якої, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Проте частина перша вказаної статті Кодексу надає поняття прострочення кредитора.

Так, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Отже, треба встановити, чи виникли у позивача труднощі у виконанні ним свого зобов'язання з оплати отриманого товару внаслідок ненадання йому відповідачем обумовленого Договором рахунку (рахунку-фактури) на його оплату. При цьому, рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.

Як вбачається із матеріалів справи, вартість товару погоджена сторонами у акті приймання-передачі продукції, видатковій накладній відповідача та заявці позивача.

Оплатити вказаний товар позивач мав за реквізитами, зазначеними в розділі 15 Договору "Місцезнаходження та банківські реквізити сторін" в якому вказаний рахунок відповідача, також розрахунковий рахунок відповідача зазначений у видатковій накладній.

При цьому, як зазначено у пункті 7 акту приймання-передачі, даний акт є підставою для проведення розрахунків за отриману продукцію згідно договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач мав у своєму розпорядженні всі необхідні для здійснення платежу за товар реквізити і відсутність рахунка-фактури не заважала йому це зробити.

З огляду на вищевикладене, на думку колегії суддів, відсутні правові підстави вважати, що мало місце таке прострочення відповідача, як кредитора в розумінні норм ст. 613 ЦК України, до виконання якого позивач в порядку ч. 2 ст. 613 ЦК України мав право відстрочити своє зобов'язання з оплати товару.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Колегією суддів, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи врахована постанова Верховного Суду України від 29.09.2009 у справі № 37/405, у якій висловлено правову позицію, що невиставлення рахунку-фактури не можна вважати простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, а також що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України, оскільки не є обумовленою сторонами обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, висловив Верховний Суд України в постанові від 29.09.2009 у справі № 37/405.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010).

Таким чином, оскільки позивач повинен був здійснити оплату отриманого товару в сумі 5933,36 грн. у строк до 11.03.2015, однак здійснив оплату лише 20.09.2017, відповідачем правомірно нараховані 3% річних та інфляційні.

Відповідач у зустрічному позові просив суд стягнути з позивача інфляційну складову боргу в сумі 22411,57 грн. за період з квітня 2015 року по серпень 2017 року та 4490,90 грн. 3% річних за період з 12.03.2015 по 20.09.2017. Перевіривши розрахунки за допомогою калькулятора штрафів "Ліга: Закон", колегія суддів встановила, що розрахунок 3% річних є арифметично та методологічно вірним, а розрахунок інфляційних здійснений невірно (інфляційне збільшення суми боргу за вказаний період становить 26404,13 грн.), однак згідно з ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, а тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 у справі №910/22257/17 в частині відмови у первісному позові та відмови у задоволенні заяви № 40 від 09.01.2018р. "Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону" відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в цій частині не вбачається, а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції залишається без задоволення.

Однак, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 у справі №910/22257/17 прийняте із невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до положень п.п.3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нового рішення, про задоволення зустрічного позову, отже апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки зустрічний позов задоволено повністю, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати останнього зі сплати судового збору за подання зустрічного позову та за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" - задовольнити.

3. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 у справі № 910/22257/17 в частині відмови в задоволенні зустрічного позову.

4. Прийняти в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити повністю.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (03680, м.Київ, вул. Козацька, 120/4 "є", ідентифікаційний код 22927045) в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, Балаклійське шосе, 2, ідентифікаційний код 05471247) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (01033, м.Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 38Б, кім.12, ідентифікаційний код 35634872) - 4490 (чотири тисячі чотириста дев'яносто) грн. 90 коп. 3% річних та 22411 (двадцять дві тисячі чотириста одинадцять) грн. 57 коп. інфляційних нарахувань та 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. судового збору за подання зустрічної позовної заяви.

6. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 у справі № 910/22257/17 залишити без змін.

7. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (03680, м.Київ, вул. Козацька, 120/4 "є", ідентифікаційний код 22927045) в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, Балаклійське шосе, 2, ідентифікаційний код 05471247) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (01033, м.Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 38Б, кім.12, ідентифікаційний код 35634872) - 2400 (дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

8. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

9. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/22257/17.

10. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

11. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.07.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.Г. Сітайло

Б.О. Ткаченко