ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30 липня 2018 р. Справа № 903/446/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1-адвокат (ордер серії РН-415 №503 від 19.06.2018р., договір про надання правової допомоги від 04.06.2018р.)

від відповідача: не зявились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2І.М.", смт. Клевань Рівненського району

до відповідача: Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Луцьк

про стягнення 156 098,14грн.

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2І.М." звернулось до господарського суду з позовом від 22.06.2018р. про стягнення з Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 156 098,14 грн., в тому числі 135 124,80грн. заборгованості по оплаті отриманого згідно договору поставки (купівлі-продажу) №51 від 03.05.2017р. товару, 3 926,29грн. 3% річних за період з 15.08.2017р. по 22.06.2018р. та 17 047,05грн. суми індексу інфляції за період з 09.09.2017р. по 22.06.2018р., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем умов договору поставки (купівлі-продажу) №51 від 03.05.2017р. в частині проведення своєчасних розрахунків по оплаті отриманого товару, виникнення заборгованості в сумі 135 124,80грн., нарахування у звязку з цим сум інфляційних та процентів річних.

Ухвалою суду від 26.06.2018р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 23.07.2018р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали, явку повноважних представників сторін в судове засідання визначено на їх розсуд.

20.07.2018р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив №1252 від 19.07.2018р. на позовну заяву, в якому відповідач вказує на безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, оскільки час оплати згідно договору поставки (купівлі-продажу) №51 від 03.05.2017р. не настав, а позивачем не надано відповідачу, всупереч умовам договору, документів, що підтверджують поставку товару.

23.07.2018 року відділом документального забезпечення та контролю господарського суду Волинської області було зареєстровано відповідь позивача від 21.07.2018р. на відзив відповідача з документами в обґрунтування останньої та доказами направлення даної відповіді на адресу відповідача, в якій позивач вказує на підставність позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві та цій відповіді.

Крім того, в заяві від 23.07.2018р. вх.№01-55/7668/18 позивач просить суд стягнути з відповідача 6 000,00грн. понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування даної заяви позивачем до матеріалів справи долучено копії договору про надання правової допомоги від 04.06.2018р. з додатком №1, акту передачі-приймання наданої правової допомоги до договору про надання правової допомоги від 04.06.2018р. та платіжного доручення №3821 від 19.07.2018р. на суму платежу 6 000,00грн.

Також долучено до матеріалів справи доказ відправлення на електронну адресу відповідача заяви позивача щодо стягнення з відповідача 6 000,00грн. понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 23.07.2018р. розгляд справи відкладено на 30.07.2018р. та запропоновано відповідачу надати суду заперечення на відповідь на відзив позивача (за наявності) і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, а також пояснення стосовно заяви позивача щодо стягнення з відповідача 6 000,00грн. понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, копії заперечення та пояснення та доданих до них документів надіслати позивачу, докази чого надати суду.

27.07.2018р. на адресу суду від відповідача надійшли заперечення №1319 на відповідь позивача на відзив відповідача, в яких відповідач зазначає, що відповідно до п. 4.3 договору поставки (купівлі-продажу) №51 від 03.05.2017р. покупець зобов'язується розрахуватись з постачальником за отриманий товар на протязі 60 днів з моменту отримання від постачальника документів, зазначених п 4.1 та п 4.2 договору. Отже, сторони дійшли згоди, що оплата проводиться не лише після отримання товару від постачальника, але й після отримання від нього повного пакету документів і лише після отримання таких документів починає відлік 60 денний строк на оплату товару.

Повідомляє, що зазначених в договорі документів відповідач не отримував і вважає, що час на оплату товару не настав.

Просить суд витребувати у позивача докази на підтвердження того, шо підприємством відповідача (законним представником) отримано повний пакет документів у відповідності до п.п. 4.1., 4.2. договору.

У визначений судом день та час в судове засідання 30.07.2018р. зявився лише представник позивача.

За наслідками розгляду в судовому засіданні 30.07.2018р. заяви відповідача про витребування у ТОВ "ОСОБА_2І.М." доказів на підтвердження того, що ДП "Волинський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" було отримано повний пакет документів у відповідності до п.п. 4.1., 4.2. договору, судом прийняте рішення про відмову в її задоволенні як необґрунтованій та такій, що спрямована не інакше як на затягування судового процесу у даній справі.

При цьому суд виходив з того, що відповідно до положень ст. 81 ГПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Відповідно до ч.2,3 ст. 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Із системного аналізу наведених норм законодавства вбачається, що відповідач міг подати клопотання про витребування доказів разом із поданням відзиву на позовну заяву. В окремих випадках, таке клопотання може бути подане відповідачем і після подання відзиву на позовну заяву за умов належного обґрунтування причин неможливості подання такого клопотання разом із відзивом на позовну заяву.

В той же час, відповідачем подано відповідну заяву після подання відзиву на позовну заяву, без належних обґрунтувань.

Окрім того зміст поданої відповідачем заяви не відповідає вимогам ст. 81 ГПК України. Зокрема, у заяві не конкретизовано, який саме доказ слід витребувати, не зазначено підстави, з яких випливає, що витребовуваний доказ є у позивача, не вказано яких заходів вжив відповідач для отримання цього доказу самостійно, не наведено причин неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає заяву.

Присутній в судовому засіданні 30.07.2018р. представник позивача позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити останні з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Щодо заяви відповідача про витребування у позивача доказів на підтвердження того, що підприємством відповідача (законним представником) було отримано повний пакет документів у відповідності до п.п. 4.1., 4.2. договору заперечив з підстав її необґрунтованості та зважаючи на те, що вказана заява, на думку позивача, спрямована не інакше як на затягування судового процесу у даній справі.

При цьому, вказує, що повідомив суду про всі обставини, які йому відомі, надав всі докази, на які посилається в позові, додаткових заяв та клопотань не має.

Усі без виключення пояснення, заперечення та докази, подані учасниками провадження у справі були прийняті судом та приєднані до матеріалів справи.

У визначений судом день та час відповідач в судове засідання 30.07.2018р. свого уповноваженого представника не направив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (ухвала суду від 23.07.2018р., згідно витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", була вручена ДП "Волинський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 25 липня 2018 року).

Суд зауважує, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003 р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумності строку розгляду справи можна застосовувати, коли стороною у спорі є орган державної влади.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проаналізувавши подані сторонами на обґрунтування позовних вимог та заперечень докази, беручи до уваги те, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення розгляду даної справи по суті, господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні розглянути справу по суті, за наявними у справі матеріалами.

Стосовно розгляду даної справи за відсутності представника відповідача позивач не заперечив.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що предявлений до відповідача позов підлягає до часткового задоволення.

Викладена позиція суду повязана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 03 травня 2017 року між Дочірнім підприємством "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2І.М." (постачальник) було укладено договір поставки (купівлі-продажу) №51 з додатками (специфікаціями) до нього №1 та № 2 від 21.09.2017р. згідно з умовами котрого ТОВ "ОСОБА_2І.М." було взято на себе зобовязання щодо поставки (передачі у власність) відповідачу товарів у визначених між сторонами асортименті та кількості, а ДП "Волинський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", в свою чергу, зобовязання відносно прийняття товару та здійснення його оплати у визначеному угодою порядку.

На виконання умов договору позивачем було поставлено, а ДП "Волинський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", прийнято товарно-матеріальних цінностей загальною вартістю 306 212,40грн., в тому числі: згідно видаткової накладної №РН-0000646 від 15.05.2017р. (а.с. 16) поставлено товарів на суму 259 399,80 грн., згідно видаткової накладної №РН-0001508 від 21.09.2017р. (а.с. 17) товарів на суму 46 812,60 грн.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. (з наступними змінами та доповненнями), господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після їх закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах несе власник або уповноважений орган, який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Судом встановлено, що зазначені вище видаткові накладні на поставку ТОВ "ОСОБА_2І.М." відповідачу товару та його отримання ДП "Волинський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" підписані уповноваженими представниками сторін, містять в собі всі визначені законодавством обовязкові реквізити, в повному обємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставах, згідно умов підписаного договору поставки (купівлі-продажу) №51 від 03.05.2017р. господарських операцій.

Пунктом 3.1. договору поставки сторони визначили, що ціна цього договору становить 504 900,00грн., в т.ч. ПДВ 84 150,00грн., що станом на дату укладення договору дорівнює загальній вартості товару. Загальна вартість товару за цим договором складається із вартості кожної партії товару, поставленої в межах строку дії цього договору.

Розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом: оплати покупцем після пред'явлення постачальником і отримання від постачальника рахунку на оплату товару (далі - рахунок) та передачі документів, зазначених пунктом 4.2. договору, проте в будь-якому випадку теля отримання покупцем повного розрахунку від Служби автомобільних доріг у Волинській області на відповідні цілі. До рахунка додаються: документи, що підтверджують належну якість товару (сертифікат або паспорт якості), видаткові накладні, податкові накладні та інші первинні документи, передбачені для даного виду товару чинним законодавством. В разі ненадання зазначених цим пунктом договору документів постачальник зобовязується відшкодувати спричинені покупцю збитки (витрати). Сторони свідчать, що покупець зобовязується розрахуватись з постачальником за отриманий товар на протязі 60 днів з моменту отримання від постачальника документів, зазначених в п. 4.1., п. 4.2. цього договору, проте в будь-якому випадку лише після отримання повного розрахунку від Служби автомобільних доріг у Волинській області на відповідні цілі (п.п. 4.1.-4.3. договору поставки).

Проте, ДП "Волинський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" взяті на себе згідно договору поставки (купівлі-продажу) №51 від 03.05.2017р. зобовязання в частині проведення з ТОВ "ОСОБА_2І.М." розрахунків по оплаті поставленого товару (у порядку, строки та розмірах, визначених угодою) не виконало, їх вартість в повному обємі не оплатило у звязку з чим на момент звернення кредитора до суду з відповідним позовом та на час розгляду справи судом заборгувало постачальнику 135 124,80 грн.

Судом досліджено, що сума заборгованості 135 124,80грн. включає в себе загальну вартість товарів, відпущених згідно видаткових накладних №РН-0000646 від 15.05.2017р., №РН-0001508 від 21.09.2017р. в розмірі 306 212,40грн., часткову оплату відповідачем товару на суму 90 000,00грн. та 81 087,60грн.-суму на яку було зменшено відповідачу заборгованість згідно угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 15.02.2018р., в пунктах 2, 3 котрої сторонами було засвідчено, зокрема, наявність заборгованості відповідача перед позивачем по договору №51 від 03.05.2017р. в розмірі 216 212,40грн. та вказано, що сторони, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав дійшли згоди на підставі ст. 601 ЦК України провести залік однорідних зустрічних вимог на суму 81 087,60грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем 25.05.2018р. на адресу відповідача було направлено вимогу №181 про сплату заборгованості в розмірі 135 124,80грн., яка була отримана відповідачем 11.06.2018р., проте залишена без відповіді та належного реагування (а.с. 56-59).

Непроведення відповідачем належних розрахунків з позивачем виступило підставою для його звернення до господарського суду з позовом про примусове стягнення суми існуючої заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 174, 181 ГК України господарські зобовязання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З положень ст. 509 ЦК України вбачається, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Суд встановив, що в даному випадку, відносини між Дочірнім підприємством "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2І.М." носять договірний характер, укладений між ними договір поставки №51 від 03.05.2017р. з додатками (специфікаціями) до нього №1 та №2 від 21.09.2017р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим до виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, враховуючи укладення між сторонами договору, відпуск позивачем на виконання його умов відповідачу товарів, їх отримання Дочірнім підприємством "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд прийшов до висновку про підставність предявленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення заборгованості в сумі 135 124,80грн. Сума боргу повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому випадку не була спростована чи заперечена відповідачем.

При цьому, заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву щодо того, що час оплати згідно договору поставки (купівлі-продажу) №51 від 03.05.2017р. не настав, а позивачем не надано відповідачу, всупереч умовам договору, документів, що підтверджують поставку товару, а саме рахунків та документів про якість товару судом відхиляються як необґрунтовані та такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства з огляду на таке.

Як стверджує позивач, документи які підтверджують якість товару було передано відповідачу серед супровідних документів разом з товаром. Це, зокрема, сертифікат якості від 15.05.2017 року на партію 9 000 кг, дата виготовлення 12.05.2017 року та сертифікат якості від 21.09.2017 року на партію 10 000 кг, дата виготовлення 13.09.2017 року. Також разом з товаром відповідачу були надані документи на підтвердження якості товару, а саме копія висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи ід 05.08.2014 року № 05.03.02- 04/49958, копія висновку від 21.04.2003 року № 05.03.02-03/15771, копія сертифікату відповідності № 000274 від 15.05.2017 року, копія сертифікату відповідності № 00127 від 05.05.2016 року та копія протоколу сертифікаційних випробувань продукції № 696/24 від 15.05.2017р. року (а.с. 60-73), а з поданого відповідачем відзиву вбачається, що останнім не заперечується факт отримання товару від позивача, однак лише наголошується на недоліках оформлення документів, а саме на відсутності доказів передачі відповідачу товарно-супровідних документів, визначених в пункті 4.2. договору (однак, не зазначено, якого саме документу, з наведеного в даному пункті договору переліку, позивачем не було передано).

Вказаним пунктом договору дійсно встановлено, що при передачі кожної партії товару постачальник зобов'язаний надати покупцеві наступні товарні-супровідні документи: рахунок, документи що підтверджують якість товару (сертифікат або паспорт якості), видаткові накладні, податкові накладні та інші первинні документи, передбачені для даного виду товару чинним законодавством України.

Разом з тим, з умов договору не вбачається, що сторонами було визначено окремий порядок приймання-передачі товарно-супровідних документів (складення відповідного двостороннього акту, розписок покупця про їх отримання тощо).

При цьому суд зауважує, що пунктом 5.5. договору сторони погодили, що датою передачі товару від постачальника покупцю, вважається дата підписання видаткової накладної.

Підписуючи накладну про отримання товару, відповідач стверджує про належне виконання умов договору з поставки товару, так само як вчиняючи дії до його часткової оплати.

Згідно з положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до розяснень викладених в пункті 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Крім того, якщо інше не передбачено договором, приймання товару по якості та кількості здійснюється на підставі Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення товарів народного споживання по якості (Затверджено постановою Держарбітражу при РМ СРСР від 25.04.1966р. №П-7, надалі "Інструкція 7") та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення товарів народного споживання по кількості (Затверджено постановою Держарбітражу при РМ СРСР від 15.06.1965р. №П-6, надалі "Інструкція 6").

Так, відповідно до пункту 12 Інструкції 6, приймання продукції за кількістю проводиться за транспортними та супровідними документами (рахунком-фактурою, специфікацією, описом, пакувальним ярликом ін.) відправника (виробника). Відсутність зазначених документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції і в акті вказується, які документи відсутні.

Пунктом 14 Інструкції 7 встановлено, що приймання продукції за якістю і комплектністю проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними і особливими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість і комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.).

Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла, і в акті вказується, які документи відсутні.

Судом засвідчується, що відповідачем суду не було надано будь-яких доказів на підтвердження складання сторонами актів про відсутність відповідних товаро-супровідних документів в порядку визначеному пунктом 12 Інструкції П-6 та пунктом 14 Інструкції П-7.

Також, згідно з ч. 1 ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів встановлення покупцем такого строку та відповідачем про це у відзиві не вказано.

Однак, враховуючи прийняття відповідачем товару у встановленому договором порядку згідно видаткових накладних, які оформлені у відповідності до вимог ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та його часткову оплату, останнім фактично своїми діями було підтверджено, що поставку було здійснено позивачем належним чином, у відповідності до умов договору, будь-яких доказів того, що відповідні документи не були передані продавцем покупцеві і що вказана обставина будь-яким чином перешкоджала відповідачу вчасно здійснити оплату отриманого товару у відповідності до умов договору, відповідачем не надано.

Крім того, суд зауважує, що 15.02.2018р. між сторонами було підписано угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 19), у відповідності до п. п. 2, 3 котрої була визначена наявність заборгованості відповідача перед позивачем по договору №51 від 03.05.2017р. в розмірі 216 212,40грн. та вказано, що сторони, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав дійшли згоди на підставі ст. 601 ЦК України провести залік однорідних зустрічних вимог на суму 81 087,60грн.

Також згідно ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору та повернути товар продавцеві.

Оскільки при прийманні продукції відповідачем жодних актів про некомплектність продукції та відсутність супровідних документів не складалося, в подальшому відповідач із відповідними претензіями на адресу позивача не звертався, не надав доказів відмови від договору поставки від 03.05.2017р. № 51, доказів повернення товару і іншого відповідачем не суду не надано, суд вважає, що вказане безумовно свідчить про передання відповідачу, усіх документів, передбачених п. 4.2. спірного договору поставки у повному обсязі.

Також як вбачається з матеріалів справи, протягом часу, що минув з моменту отримання відповідачем останньої партії товару 21.09.2017р. до моменту звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості відповідач не звертався до позивача з вимогою виконати умови договору щодо надання товарно-супровідних документів, а також з будь-якими претензіями стосовно якості отриманого товару.

Отже, судом встановлено обставини щодо поставки товару за договором поставки від 03.05.2017р. №51 і такі обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи видатковими накладними, у яких не містяться застереження відповідача про відсутність, при отриманні товару за договором, документів, передбачених пунктом 4.2. договору; відповідачем не надано актів про відсутність супровідних документів, у розумінні пункту 12 Інструкції №П-6 та пункту 14 Інструкції №П-7.

Щодо посилань відповідача на ненадання позивачем рахунку, то суд засвідчує на тому, що відсутність рахунку не звільняє відповідача від виконання грошового зобовязання та не вказує на прострочення кредитора. Факт невиставлення/ненаправлення позивачем рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов'язку оплатити послуги, надані позивачем, оскільки за своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги. Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України.

За таких обставин, доводи відповідача про ненастання строку виконання ним грошового зобов'язання у зв'язку з невиставленням/неотриманням рахунку є безпідставними та такими що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Дана правова позиція відображена і в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/49/17, від 23.01.2018 у справі № 910/9472/17, від 14.05.2018р. у справі №905/665/16, відт12.02.2018р. у справі №903/445/17.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що відповідальність, визначена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, а тому відповідно застосовується за прострочку виконання грошового зобовязання незалежно від домовленості сторін.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями відповідальності відповідача, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягненні пені чи штрафу.

Згідно з представленими розрахунками позивачем відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України було нараховано відповідачу 17 047,05 грн. суми збитків, завданих інфляційними процесами за період з 09.09.2017р. по 22.06.2018р., а також 3 926,29 грн. трьох процентів річних за період прострочки платежів з 15.08.2017р. по 22.06.2018р.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення процентів річних, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд вважає, що останні підставні, відповідають фактичним обставинам справи, є арифметично вірними, а відтак підлягають до задоволення у визначених позивачем розмірах.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 17 047,05 грн. суми збитків, завданих інфляційними процесами за період з 09.09.2017р. по 22.06.2018р, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд вважає, що останні підлягають до часткового задоволення в розмірі 15 052,20грн. з огляду на таке.

За змістом пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, за змістом даного листа індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо з 16 по 31 число вона індексується починаючи з наступного місяця.

Перевіривши наданий позивачем до позову розрахунок інфляційних втрат в інформаційно-пошуковій системі "Ліга" судом встановлено, що останній здійснено без урахування вищенаведених приписів, оскільки в лютому місяці 2018 року заборгованість позивача станом на 14.02.2018р. становила 216 212,40грн. і була відсутня на кінець лютого місяця в такому розмірі, у звязку із укладенням 15.02.2018р. сторонами угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог якою було зменшено розмір заборгованості відповідача на суму 81 087,60грн., що не було враховано позивачем при здійсненні розрахунку суми індексу інфляції за лютий місяць 2018 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, повязані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог за рахунок Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Згідно ст. 123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п. 6.3 Постанови Пленуму ВГС України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

У заяві від 23.07.2018р. вх.№01-55/7668/18 Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2І.М." просить вирішити питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, понесених згідно акту виконаних робіт та платіжного доручення.

04.06.2018 року між ТОВ "ОСОБА_2І.М." та Адвокатським об'єднанням "Скорпіон" було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 44-47).

Додатком № 1 до договору адвокатським об'єднання визначено вартість послуг по справі №903/446/18 (а.с. 48).

Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 23.07.2018 року вартість виконаних робіт складає 6 000 грн. 00 коп. (а.с. 49)

Згідно платіжного доручення від 19.07.2018 року ТОВ "ОСОБА_2І.М." перерахувало на рахунок Адвокатського об'єднання "Скорпіон" 6 000 грн. 00 коп. понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу внаслідок розгляду даної справи в суді (а.с. 50).

Як вбачається з ордеру Адвокатського об'єднання "Скорпіон" на надання правової допомоги ОСОБА_2 РН-415 №503 від 19.06.2018р. даний ордер видано адвокату ОСОБА_1 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН №1126).

Таким чином, вартість адвокатських послуг Адвокатського об'єднання "Скорпіон" по справі №903/446/18 складає 6 000,00грн., перевірена судом, підтверджена матеріалами справи, а тому підлягає до стягнення з відповідача на підставі ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 123, 126, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (Волинська область, місто Луцьк, вулиця Ковельська, будинок 41, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2І.М." (Рівненська область, Рівненський район, смт. Клевань, вулиця Центральна, будинок 38, ) 135 124,80грн. заборгованості, 3 926,29 грн. трьох процентів річних, 15 052,20 грн. суми збитків, завданих інфляційними процесами, а всього 154 103,29 грн., 2 311,55 грн. витрат, повязаних з оплатою судового збору, та 6 000,00грн. витрат, повязаних з оплатою професійної правничої допомоги.

3. В стягненні 1 994,85 грн. суми збитків, завданих інфляційними процесами, відмовити.

4. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий господарський суд, протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 31.07.2018р.

Суддя В. А. Войціховський