ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.08.2018 м. Івано-ФранківськСправа № 909/367/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця Кінаша Віталія Івановича, АДРЕСА_1, 77300, адреса для листування: АДРЕСА_2, 76026,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Шрамко Марії Степанівни, АДРЕСА_3, 77331,

про виселення відповідача із незаконно займаного приміщення та стягнення завданих збитків в сумі 30 000,00 грн.

за участю:

від позивача: Кінаш Віталій Іванович - фізична особа - підприємець, (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серія В00 № 503467 від 16.06.1998 року)

від позивача: ОСОБА_3 - представник, (довіреність зареєстровано в реєстрі за № 262 від 26.04.2018 року)

від відповідача: ОСОБА_4 - адвокат, (договір про надання адвокатських послуг від 13.06.2018; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №856; посвідчення адвоката №856)

встановив: Фізична особа - підприємець Кінаш Віталій Іванович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Шрамко Марії Степанівни (далі - відповідач) про виселення відповідача із незаконно займаного приміщення площею 7,7 кв.м., що розміщене на першому поверсі одноповерхової будівлі за адресою: м. Калуш, вул. Б.Хмельницького, 32 Г та стягнення з відповідача завданих збитків в сумі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані порушенням законних прав та інтересів позивача внаслідок неправомірного користування відповідачем частиною приміщення - торгового павільйону №147 (а саме торговий кіоск "Хліб"), що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Б.Хмельницького. В результаті чого просить також стягнути з відповідача збитки за заподіяну матеріальну шкоду (неможливість позивача користуватись спірним майном). Суму заявленої до стягнення завданих збитків (неотримання вигоди) обгрунтовує можливістю отримання орендної плати у разі укладення ним договору оренди спірного приміщення. На доказ можливості отримання орендної плати від передачі в оренди спірного майна позивачем подано копії договорів оренди від 01.04.18р. укладені між позивачем та фізичними особами-підприємцями Подільська Н.Є., Глухенко В.В., Лутчин І.В., Ковальова Л.П. укладено договора оренди №1, №2, №3, №4 , відповідно до яких позивач передав фізичним особам-підприємцям торгові заклади в оренду.

В ході провадження у справі позивачем подавались в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України заяви про збільшення позовних вимог вх.№8595/18 від 12.06.18 (на суму 10 000 грн 00к), вх.№10630/18 від 16.07.18 ( на суму 10 000 грн 00к.), в частині стягнення матеріальних збитків, в результаті чого позивач просить стягнути матеріальні збитки на загальну суму 30 000 грн 00к.

Вказані заяви прийняті судом до розгляду, таким чином предметом позову є виселення відповідача із незаконно займаного приміщення площею 7,7 кв.м., що розміщене на першому поверсі одноповерхової будівлі за адресою: м. Калуш, вул. Б.Хмельницького, 32 Г та стягнення з відповідача завданих збитків в сумі 30 000,00 грн.

В ході провадження у справі ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 18.06.2018 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні призначено на 17.07.2018 року.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 17.07.2018 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 09.08.2018 року.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.08.2018 року.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог в частині стягнення завданих збитків і просять суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№9514/18 від 18.06.18) та просить суд в позові відмовити. Свої заперечення обгрунтовує тим, що ним ніяким чином не порушуються законні права та інтереси позивача по справі, оскільки спірне приміщення використовується ним (відповідачем) на правових підставах, зокрема на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.01.2013 року, укладеного з власником фізичною особою-підприємцем Тенюх О.В. та який неодноразово пролонговувався на підставі п.7.2 вказаного договору і діє на теперішній час. При цьому відповідач вказує на сплату ним орендної плати та здійснення компенсації за електроенергію фізичній особі-підприємцю Тенюх О.В., в підтвердження чого надав суду копії рахунків, з відповідною відміткою про їх сплату.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

01 січня 2013 року між фізичною особою-підприємцем Тенюх О.В. (по договору - орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Шрамко Марією Степанівною (по договору - орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення частини павільйону №147, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м.Калуш, вул. Б.Хмельницького.

Даний договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Відповідно до п.7.1 вказаного договору термін його дії складає 2 роки 5 місяців.

Згідно п.7.2. вказаного вище договору встановлено, якщо в місячний термін до закінчення строку договору жодна сторона не звернулась одна до одної про його розірвання, він автоматично продовжується на той же термін.

22 серпня 2017 року між Фізичною особою - підприємцем Кінашем В.І. (позивач по справі) та Тенюх Оксаною Володимирівною укладено Договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстровий №702, згідно якого позивач по справі придбано на торговий павільйон №147 з терасою, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м.Калуш, вул. Б.Хмельницького.

Підтвердженням перебування майна у власності позивача є витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121364959 від 20.04.2018р.

В даному торговому павільйоні розміщено п'ять торгових закладів, а саме: "Наша ряба", "Корм для тварин", "Ремонт мобільних телефонів", "Побутова хімія", а також торговий кіоск "Хліб", (який займає відповідач на підставі договору оренди від 01.01.2013 року, укладений з Тенюх О.В).

Попередженнями від 30.03.2018 року та від 12.04.2018 року (копії долучені до матеріалів справи) позивач звертався до відповідача про звільнення приміщення.

З урахуванням наведено, суд бере до уваги наступне.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Правочин, різновидом якого є договори (основний вид правомірних дій), - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Частина 2 статті 20 ГК України визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як на порушення свого права позивач вказує на неможливість використання ним спірного приміщення для власних потреб, у зв'язку з незаконним зайняттям його відповідачем.

Судом встановлено , що між фізичною особою-підприємцем Тенюх О.В. (попередній власник спірного майна) та фізичною особою-підприємцем Шрамко Марією Степанівною (відповідач по справі) виникли договірні відносини на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2013 року, який автоматично пролонгований сторонами договору.

Таким чином, право користування майном у орендаря ґрунтується на договорі оренди.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 ГК України).

Згідно зі ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.763 ЦК України Договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Правові наслідки продовження користування майном визначені ст. 764 ЦКУ, зокрема його частиною 1 встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно п.7.2. Договору оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2013 року встановлено, якщо в місячний термін до закінчення строку договору жодна сторона не звернулась одна до одної про його розірвання, він автоматично продовжується на той же термін.

Як підтверджується матеріалами справи договір оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2013 року пролонгований та діє на теперішній час. Докази його розірвання, припинення чи визнання в судовому порядку недійсним суду не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. В договорі оренди може бути передбачено інше, тобто що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється (ч. 2 ст. 770 ЦК України).

В спірному випадку договором не встановлено вказаної умови припинення договору.

Отже, це право триває весь час дії договору оренди, незважаючи ні на які обставини, у тому числі на зміну власника.

Тобто, чинне законодавство надає наймачеві додатковий захист шляхом встановлення правила, що перехід права власності на річ, передану у найм, не є підставою для зміни або припинення договору найму.

Новий власник речі автоматично набуває прав та обов'язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав.

Отже, в результаті переходу права власності на найману річ, за будь-яких законних підстав (спадкування речі після смерті наймодавця, продаж, дарування наймодавцем речі, перехід права власності на річ, яка була предметом іпотеки тощо) має місце заміна наймодавця в договорі найму. Наймодавець, здійснюючи продаж речі, що передана в найм, зобов'язаний попередити покупця про наявність відносин найму. Купівля речі на таких умовах свідчить про згоду покупця прийняти на себе обов'язки наймодавця за договором найму. Наймодавець, який передав право власності на річ, або покупець (новий наймодавець) мають попередити наймача про заміну сторони у договорі найму. В разі нездійснення такого попередження виконання наймачем своїх обов'язків на користь первісного наймодавця буде вважатися належним виконанням ним договору найму.

В спірному випадку, матеріалами справи не пітверджується, що відповідачу (орендарю) запропоновано змінити орндодавця в договорі оренди та здійснювати оплату орендних платежів новому власнику. Натомість відповідачем подано докази про перерахування орендної плати попередньому власнику після укладання договору купівлі-продажу спірного майна, а саме в січні-квітні 2018року, і тільки травнева сплата - повернута відповідачу.

Суд, керуючись п.п.5 п.5 ст.13 ГПК України зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст.79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".

Відповідно до п.1 ст.86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В супереч вказаним вище приписам Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведено порушення його права та інтересу.

З огляду наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для правового захисту його інтересів в межах спору про виселення відповідача із незаконно займаного приміщення площею 7,7 кв.м., що розміщене на першому поверсі одноповерхової будівлі за адресою: м. Калуш, вул. Б.Хмельницького, 32 Г.

Таким чином в цій частині позову слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині стягнення збитків в сумі 30 000 грн 00 к., то суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності , повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ч.1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення , включаються неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона , яка зазнала збитків , мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

З урахування вказаних вище норм та беручи до уваги встановлення судом факту відсутності порушеного права позивача, суд приходить до висновку про відмову в частині позову щодо стягнення 30 000 грн 00к. збитків.

З аналізу наведеного вище, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог в повному обсязі та таких, що не підлягають задоволенню. таким чином в позові слід відмовити в повному обсязі.

В позовній заяві позивач також просив суд стягнути судові витрати в сумі 16 524 грн 00 к., з них 3 524 грн 00 к. - судовий збір та 13 000 грн 00 к. - витрати на правову допомогу.

Згідно до ч. 1. ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3. ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами, встановленими ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі в сумі 16 524 грн 00 к., з них 3 524 грн 00 к. - судовий збір та 13 000 грн 00 к. - витрати на правову допомогу слід залишити за позивачем, у зв'язку з відмовою в позові.

Керуючись ст. 11, 15, 16, 22 763, 764, 770 Цивільного кодексу України, ст. 20, 224, 225, 283 Господарського кодексу України, ст. 13, 73, 74, 79, 86, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

відмовити в позові фізичної особи - підприємця Кінаш Віталія Івановича до фізичної особи - підприємця Шрамко Марії Степанівни про виселення відповідача із незаконно займаного приміщення площею 7,7 кв.м., що розміщене на першому поверсі одноповерхової будівлі за адресою: м. Калуш, вул. Б.Хмельницького, 32 Г та стягнення з відповідача завданих збитків в сумі 30 000,00 грн.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 09.08.2018

Суддя Фанда О.М.