ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2018 р. Справа № 924/380/18

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Виноградової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пасічник Б.О., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області

до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", м. Шепетівка Хмельницької області

про стягнення 3850334,14 грн., з яких 3000000,00 грн. боргу, 59178,08 грн. 3% річних, 203484,83 грн. інфляційних нарахувань, 437095,89 грн. пені.

від позивача: Вознюк Р.П. - згідно з ордером від 18.05.2018 р.

від відповідача: Оніщук Є.О. - за довіреністю від 14.05.2018 р.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: товариство з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" звернулось до суду з позовом до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", в якому просило стягнути 3000000,00 грн. боргу, 59178,08 грн. 3% річних, 203484,83 грн. інфляційних нарахувань, 587671,23 грн. пені.

В обґрунтування позову позивач вказує на порушення відповідачем встановленого договором позики (зворотної фінансової допомоги) №12-ПГ від 12.09.2016 р. обов'язку повернення позики протягом визначеного договором строку, посилається на положення ст. ст. 11, 525, 530, 625, 629, 1046 ЦК України, ст. ст. 180, 181 ГК України.

Ухвалою суду від 23.05.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Позивачем була подана заява від 21.06.2018 р. про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом, в якій просив стягнути з відповідача 3850334,14 грн., з яких 3000000,00 грн. боргу, 59178,08 грн. 3% річних, 203484,83 грн. інфляційних нарахувань, 437095,89 грн. пені.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (від 15.06.2018 р.), у відзиві на заяву про зменшення позовних вимог (від 11.07.2018р.) просив відмовити у стягненні пені. Зауважив, що нарахування пені повинно проводитись з урахуванням вимог ст. 232 ГК України та повинно становити 407424,65 грн. Крім того, в силу положень ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, враховуючи, що невиконання зобов'язань пов'язане з наявністю заборгованості контрагентів перед відповідачем, відсутністю збитків для позивача, вважає, що розмір пені має бути зменшено судом на 50%.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, наполягає на його задоволенні в повному обсязі, зазначивши про відсутність підстав для зменшення пені.

Повноважний представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позов.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

12.09.2016 р. між ТОВ "Подільський господар" (позикодавець) та СВК "Перший національний виробничий кооператив" (позичальник) укладено договір позики (зворотної фінансової допомоги) №12-ГП (далі - договір), за умовами якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному п. 2.1 договору, а Позичальник зобов'язується повернути позику протягом визначеного договором строку. Сторони домовились, що Позикодавець надає Позичальнику позику на безоплатній основі - без сплати процентів за користування позикою (п. п. 1.1, 1.2).

Розмір позики становить 3000000,00 грн. Розмір позики може бути збільшено або зменшено за згодою сторін, що оформляється додатковою угодою (п. п. 2.1, 2.2 договору).

Позикодавець передає позику Позичальникові протягом 10 банківських днів з моменту підписання Сторонами цього Договору. Позика вважається переданою Позичальникові в момент зарахування грошових коштів на рахунок Позичальника, в розмірі визначеному в п. 2.1 цього Договору. За згодою сторін позика може надаватись частинами або одним платежем в розмірі передбаченому в п. 2.1 цього договору (п. п. 3.1, 3.2, 3.3 договору).

Строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і закінчується "12" вересня 2017 року. Строк, визначений у п. 4.1 цього Договору, може бути продовжений виключно за домовленістю Сторін, що оформлюється Додатковою угодою до цього Договору (п. п. 4.1, 4.2 договору).

Позика повертається Позичальником в готівковій формі, або іншим шляхом, який не порушує вимоги чинного законодавства України на момент повернення позики. За домовленістю Сторін, повернення позики може здійснюватись, як повністю так і частинами протягом строку визначеним в п. 4.1.цього Договору. Позичальник має право дострокового погашення позики. Позика вважається повернутою Позикодавцеві в момент коли сума перерахована з Позичальника (та/або внесених останнім) грошових коштів буде становити 3000000 грн. У випадку погашення позики Позичальником шляхом внесення грошових коштів в касу Позикодавця, документом, що підтверджує погашення позики є підписаний Позикодавцем прибутковий касовий ордер, або інший документ, що може підтвердити повернення позики, згідно норм чинного законодавства України, що діє на момент повернення позики. Позичальник зобов'язаний повністю повернути надану позику не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого п. 4.1 цього Договору (п. п. 5.1, 5.2, 5.3, 5.4, 5.5 договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики Позичальникові (п. 6.1 договору).

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього Договору та закінчується в момент повернення Позичальником позики. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. п. 6.2, 6.3 договору).

Згідно з п. 7.2 договору за порушення строків повернення позики Позикодавець має право нараховувати Позичальнику неустойку в розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення. При розрахунку неустойки приймаються: рік - 365 (триста шістдесят п'ять) днів, місяць - рівний календарній кількості днів. Сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов'язань за цим Договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов'язання (п. 7.3 договору).

Договір підписаний представниками та скріплений печатками сторін.

Позивачем відповідно до платіжного доручення №2606 від 13.09.2016р. перераховано на рахунок відповідача 3000000,00 грн. із призначенням платежу "зворотно-фінансова допомога згідно договору №12-ПГ від 12.09.2016р.".

Оскільки відповідач в порушення договірних зобов'язань у визначений договором строк не повернув позивачу позику, позивач просить суд стягнути з відповідача 3000000,00 грн. основного боргу, 437095,89 грн. пені, 59178,08грн. 3% річних, 203484,83 грн. інфляційні втрат.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Цивільного кодексу України).

Як убачається із матеріалів справи, господарські правовідносини між сторонами виникли з договору позики від 12.09.2016 р. №12-ПГ, за умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання із перерахунку відповідачу грошових коштів в розмірі 3000000 грн., а відповідач зобов'язався, в свою чергу, повернути вказані кошти відповідно до п. 4.1, п. 5.5 договору - не пізніше наступного робочого дня після настання дати - 12.09.2017 р.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України на позичальника покладено обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 629 цього Кодексу договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як убачається з матеріалів справи та визнається сторонами, позивач на виконання договору позики №12-ПГ від 12.09.2016 р. відповідно до платіжного доручення №2606 від 13.09.2016 р. перерахував відповідачу 3000000 грн. із призначенням платежу "зворотно-фінансова допомога згідно договору №12-ПГ від 12.09.2016 р.".

Проте відповідач свої зобов'язання щодо повернення перерахованої суми у термін, як того вимагає п. 4.1, п. 5.5 договору, не виконав, чим створив заборгованість перед позивачем у розмірі 3000000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано відповідачу 59178,08 грн. 3% річних за період з 14.09.2017 р. по 11.05.2018 р. та 203484,83 грн. інфляційних втрат за період з 01.10.2017 р. по 11.05.2018 р.

Суд, здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку в системі "Законодавство", дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано 3% річних в межах максимально можливого розміру. Щодо інфляційних нарахувань суд зауважує, що за період жовтень 2017 р. - квітень 2018 р. сукупний індекс інфляції становить 107,63, тоді як позивачем застосований індекс інфляції 106,80, а тому інфляційні втрати нараховані позивачем в межах максимально можливого розміру. За таких обставин стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 59178,08 грн. та інфляційні втрати у розмірі 203484,83 грн.

Позивач також просить стягнути з відповідача 437095,89 грн. пені за період з 14.09.2017 р. по 31.03.2018 р., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У ч. 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Сторони передбачили можливість нарахування пені за прострочення терміну повернення позики у п. 7.2 договору позики від 12.09.2016 р., при цьому умовами договору не передбачено інший строк нарахування пені, ніж визначений ст. 232 ГК України.

За таких обставин, з огляду на п. п. 4.4, 5.5 договору, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання за договором позики повинно бути припиненим через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Відтак, правомірним є нарахування пені за період з 14.09.2017 р. по 14.03.2018 р.

Враховуючи вищенаведене, згідно з проведеним судом перерахунком за допомогою системи "Законодавство" обґрунтованим є нарахування пені у розмірі 425589,04 грн. за період з 14.09.2017 р. по 14.03.2018 р. В решті суми заявленої до стягнення пені - 11506,85 грн. нарахування визнаються безпідставними, тому в задоволенні позову щодо стягнення 11506,85 грн. пені необхідно відмовити.

При цьому суд зауважує, що в наданому відповідачем розрахунку пені ним за період 02.03.2018 р. - 14.03.2018 р. використано облікову ставку НБУ, в той час як нарахування здійснені із врахуванням подвійної облікової ставки НБУ.

З приводу аргументів відповідача про зменшення на 50% розміру заявленої до стягнення пені з посиланням на наявну значну заборгованість перед відповідачем його контрагентів суд враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду. Суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Враховуючи зазначене, суд зазначає, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки розмір боргу (3000000,00 грн.) значно перевищує розмір заявленої до стягнення пені (425589,04 грн.); відповідач не виконав зобов'язання, не вживав жодних заходів з метою належного виконання зобов'язання та допустив значений період прострочення його виконання.

При цьому судом критично оцінюються як виняткові підстави для зменшення пені аргументи відповідача про наявність перед ним значної заборгованості його контрагентів, з посиланням на відкриття судом проваджень у справах за позовами відповідача про стягнення заборгованості, оскільки доказів про правомірність заявлених позовних вимог та відповідні рішення щодо стягнення боргу на користь відповідача відсутні. При цьому суд не вважає, що зазначені обставини є винятковими, враховуючи те, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність суб'єктів господарювання (ст. 42 ГК України).

Отже, суду не надано доказів, які би підтверджували наявність винятковості обставин для зменшення розміру штрафних санкцій.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача 3000000,00 грн. боргу, 59178,08 грн. 3% річних, 203484,83 грн. інфляційних нарахувань, 437095,89 грн. пені підлягають часткову задоволенню, а саме в частині стягнення 3000000,00 грн. боргу, 59178,08 грн. 3% річних, 203484,83 грн. інфляційних нарахувань, 425589,04 грн. пені. В позові про стягнення 11506,85 грн. пені необхідно відмовити.

Відповідно до ст. ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З приводу витрат позивача на оплату правничої допомоги в сумі 10000,00 грн., зазначених в попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат, суд зауважує, що позивачем не заявлялись до стягнення витрати на правову допомогу, не надано доказів у їх підтвердження, а також не подано відповідної заяви в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України, а тому питання їх розподілу між сторонами судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю „Подільський господар", Хмельницька область, Шепетівський район, с. Мокіївці до сільськогосподарського виробничого кооперативу „Перший національний виробничий кооператив", Хмельницька область, м. Шепетівка про стягнення 3850334,14 грн., з яких 3000000,00 грн. заборгованості, 59178,08 грн. 3% річних, 203484,83 грн. інфляційних нарахувань, 437095,89 грн. пені задовольнити частково.

Стягнути з сільськогосподарського виробничого кооперативу „Перший національний виробничий кооператив" (Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, б. 31, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Подільський господар", Хмельницька область, Шепетівський район, с. Мокіївці, код ЄДРПОУ 32678,00 грн. (три мільйони гривень 00 коп.) основного боргу, 425589,04 грн. (чотириста двадцять п'ять тисяч п'ятсот вісімдесят дев'ять гривень 04 коп.) пені, 59178,08 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч сто сімдесят вісім гривень 08 коп.) 3% річних, 203484,83 грн. (двісті три тисячі чотириста вісімдесят чотири гривні 83 коп.) інфляційних втрат, 55323,78 грн. (п'ятдесят п'ять тисяч триста двадцять три гривні 78 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

У решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК, з урахуванням п. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 26.07.2018 р.

Суддя В.В. Виноградова

Віддрук. 5 прим.: 1 - до справи, 2, 3 - позивачу (30440, Хмельницька область, Шепетівський район, с. Мокіївці; 30400, Хмельницька область, м. Шепетівка, вул. Тітова, 1-А), 4 - представнику позивача Вознюку Р.П. (АДРЕСА_1), 5 - відповідачу (30403, Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31). Всім рек. з пов. про вруч.