РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.07.2018Справа № 910/4133/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Деменкової Євгенії Сергіївни, м. Артемівськ, Донецької області

до Фізичної особи-підприємця Швеця Андрія Станіславовича, м. Київ

про стягнення 2 000,00 грн., -

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець Деменкова Євгенія Сергіївна (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Швеця Андрія Станіславовича (відповідач) про стягнення помилково зарахованих грошових коштів в розмірі 2 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19.02.2018р. помилково зарахував на рахунок Фізичної особи-підприємця Швеця Андрія Станіславовича грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. Проте, за твердженнями позивача, відповідачем було повернуто лише 8 000,00 грн., у зв'язку з чим Фізична особа-підприємець Деменкова Євгенія Сергіївна просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Швеця Андрія Станіславовича безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 2 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва (суддя Любченко М.О.) від 10.04.2018р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що позивачем у встановлений судом строк було усунуто недоліки, допущені при поданні до суду даного позову, ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/4133/18, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, а також встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2018 року, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Любченко М.О., справу № 910/4133/18 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2018р. справу №910/4133/18 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М., розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

При цьому, вказаною ухвалою суду, зокрема, відповідачу було запропоновано у строк до п'ятнадцяти днів з дня її вручення подати відзив на позовну заяву, надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази чого надати суду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду від 27.04.2018р. та від 14.06.2018р. були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місця проживання відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02217, АДРЕСА_1.

10.05.2018р. та 27.06.2018р. до суду повернулись поштові повідомлення про вручення 07.05.2018р. та 25.06.2018р. відповідно поштових відправлень відповідачеві (ухвал суду від 27.04.2018р. та від 14.06.2018р.).

Відтак, в силу положення пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день проставлення у поштових повідомленнях відмітки про вручення судового рішення є днем вручення названих ухвал суду.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву не подав до суду, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) було досягнуто домовленостей (усний договір), за якими відповідач брав на себе зобов'язання продати товар (комплект кухні «Кароліна»), а позивач - оплатити його вартість.

Як зазначає позивач та підтверджується випискою по її рахунку, 19.02.2018р. нею було перераховано на рахунок відповідача суму грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн., з призначенням платежу: передплата за комплект меблі згідно рахунка-фактури № 140534686 від 16.02.2018 р, без ПДВ.

З матеріалів справи також вбачається виставлення (виписка) відповідачем рахунка-фактури № 140534686 від 16.02.2018 р. на суму 76 568,00 грн.

Позивачка вказує на те, що вона звернулась до відповідача з заявою № 79/03-юр від 02.03.2018р. про повернення помилково зарахованих грошових коштів в розмірі 10 000,00 грн. (докази направлення та отримання заяви відповідачем у справі) у строк до 03.03.2018р., проте відповідачем 24.03.2018р. перераховано тільки 8 000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача, при цьому, у призначенні платежу вказано: повернення коштів за передплату кухні згідно рахунку-фактури № 140534686 від 16.02.2018 р. за вирахуванням витрат на демонтаж кухні в сумі 2 000,00 грн.

У зв'язку з тим, що відповідач не повернув суми передоплати вартості комплекту меблі у сумі 2 000,00 грн., позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане кореспондується з приписами ст. 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу у спрощений спосіб.

Відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 54 ЦК України (купівля-продаж).

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання усного договору, відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру № 140534686 від 16.02.2018 р. на суму 76 568,00 грн., з яких відповідно до виписки по рахунку позивачкою 19.02.2018р. було перераховано на рахунок відповідача суму грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн., з призначенням платежу: передплата за комплект меблі згідно рахунка-фактури № 140534686 від 16.02.2018 р, без ПДВ.

Судом встановлено, що відповідачем у відповідь на заяву позивача № 79/03-юр від 02.03.2018р. про повернення помилково зарахованих грошових коштів в розмірі 10 000,00 грн. перераховано тільки 8 000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача, при цьому, у призначенні платежу вказано: повернення коштів за передплату кухні згідно рахунку-фактури № 140534686 від 16.02.2018 р. за вирахуванням витрат на демонтаж кухні в сумі 2 000,00 грн.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача 2 000,00 грн. грошових коштів як помилково перерахованих коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки на думку позивачки між сторонами даного спору відсутні будь-які зобов'язання.

В контексті вище сказаного (укладення між сторонами договору купівлі-продажу у спрощений спосіб), суд визнає безпідставними посилання позивача на ст. 1212 Цивільного кодексу України в обґрунтування своїх вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14 та від 17.06.2014 у справі № 13/096-12.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Судом встановлено, що відповідач набув грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. у якості попередньої оплати вартості товару на відповідній правовій підставі (укладений між сторонами усний договір) та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на одну з підстав позову.

У даному випадку, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 693 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У розумінні приписів частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

До аналогічного висновку приходив і Вищий господарський суд України у своїй постанові від 18.01.2010р. у справі № 42/423.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи не містять доказів поставки товару (або частини такого товару на оплачену позивачем суму).

Водночас судом встановлено, факт повернення відповідачем частини суми попереднього оплати вартості товару у розмірі 8 000,00 грн., тобто фактично відповідач погодився повернути частину суми передоплати, крім того, останній перераховуючи позивачці суму грошових коштів 8 000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача, у призначенні платежу вказано: повернення коштів за передплату кухні згідно рахунку-фактури № 140534686 від 16.02.2018 р. за вирахуванням витрат на демонтаж кухні в сумі 2 000,00 грн., тобто сторонами в усному порядку досягнуто згоди щодо передачі обумовленого товару, зокрема, монтаж (демонтаж) кухні.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, а відповідачем не надано доказів протилежного стосовно того, що між сторонами досягнуто згоди стосовно вартості монтажу (демонтажу) кухні або вирахування витрат на демонтаж з вартості передоплати товару, у зв'язку з чим суд приходить до висновку щодо безпідставності неповернення відповідачем суми передоплати вартості товару у розмірі 2 000,00 грн. з посиланням на понесення витрат на демонтаж кухні.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву до суду не подав, обставин, на які посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог належними засобами доказування не спростував.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/4133/18 позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума грошових коштів у розмірі 2 000,00 грн. перерахованих як передоплата вартості товару.

Судовий збір у розмірі 1762,00 грн., відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Швеця Андрія Станіславовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: 02217, АДРЕСА_1) на користь Фізичної особи-підприємця Деменкової Євгенії Сергіївни (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання: 84500, АДРЕСА_2) 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.) суми осиного боргу та 1 762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 25.07.2018р.

Суддя С.М. Морозов