ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року

м. Київ

справа № 910/23359/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічного акціонерного товариства "Київгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 (суддя Турчин С.О.) та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 (головуючий суддя: Мальченко А.О., судді: Жук Г.А., Чорногуз М.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Київгаз",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз",

про стягнення 104 293 747, 30 грн.,

За участю представників:

позивача - Лисенко В.О. - адвокат,

відповідача - Лебедєв Ю.В. - адвокат, Мельник О.В. - адвокат,

третьої особи - Печерний С.Л. - адвокат,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київгаз" про стягнення 104 293 747,30 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №13-325-Н від 08.01.2013, з яких 67 246 327,69 грн. основного боргу за отриманий природний газ, 23 131 987,81 грн. пені, 11 065 752,94 грн. інфляційних втрат та 2 849 678, 86 грн. 3 % річних.

Позов обґрунтовано тим, що на виконання умов договору та додаткових угод до нього позивач поставив протягом січня-грудня 2013 року, січня - грудня 2014 року та січня-червня 2015 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 552321,071 тис. куб. м на загальну суму 602815761,47 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу. Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця наступного місяця за місяцем поставки газу. Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, за отриманий газ розрахувався не повністю. Станом на 17.08.2015 заборгованість за отриманий газ складає 67246327,69 грн. Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу. Станом на 17.08.2015 розмір пені нарахованої у зв'язку з порушенням виконання відповідачем зазначеного грошового зобов'язання складає 23131987,81 грн. Станом на 17.08.2015 втрати від інфляційних процесів за весь час прострочення зобов'язання - 11065752,94 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу - 2849678,86 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Після нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі № 910/23359/15 позов задоволено частково, припинено провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 52 513 088,11 грн., стягнуто з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 2 164 401,84 грн. 3% річних, 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат, 4 086 670,71 грн. пені та 12 518,53 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Припиняючи провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 52 513 088,11 грн., суди виходили з того, що після звернення з позовом до суду вказана заборгованість відповідачем була погашена. При цьому, оскільки предмет спору в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 14 733 239,58 грн. був відсутній і до звернення до суду з даним позовом, судом було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення вказаної суми з відповідача. Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, встановив, що підписавши спільні протокольні рішення, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ на суми спільних протокольних рішень, тому дійшов висновку про відсутність підстав для застосування санкцій в цій частині (щодо заборгованості, яка була предметом укладених спільних протокольних рішень), передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Крім того, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, а також те, що на дату звернення позивача з позовом до суду закінчився строк позовної давності щодо вимог про стягнення нарахованої пені за період прострочення до 31.08.2014, судом було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення пені в цій частині.

17.02.2018 (згідно з поштовим штампом на конверті) Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подано до Касаційного господарського суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі № 910/23359/15.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2018 року у справі № 910/23359/15 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

12.03.2018 суд постановив ухвалу про поновлення строку для подання касаційної скарги, відкриття касаційного провадження за вказаними касаційними скаргами та призначення до розгляду на 10.05.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду до 27.03.2018.

Крім того, 15.02.2018 (згідно з реєстраційним штампом КАГС) Публічне акціонерне товариство "Київгаз" звернулося до Касаційного господарського суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі № 910/23359/15.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.03.2018 року у справі № 910/23359/15 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

12.03.2018 суд постановив ухвалу про поновлення строку для подання касаційної скарги, відкриття касаційного провадження за вказаними касаційними скаргами та призначення до розгляду на 10.05.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду до 27.03.2018.

В касаційній скарзі ПАТ "НАК "Нафтогаз України" просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 в частині зменшення розміру пені на 4 086 670,71 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 4 086 670,71 грн. пені, у стягненні яких було відмовлено. В іншій частині рішення залишити без змін.

Позивач мотивує свою касаційну скаргу тим, що судами неправомірно було зменшено розмір заявленої до стягнення до 50%, порушено ст. 83 ГПК України, ст. 223 ГК України та ст. 551 ЦК України, оскільки судами не перевіривши завданих збитків та заявленої до стягнення неустойки, не врахувавши ступінь виконання зобов'язання і майновий інтерес позивача, надана лише перевага аргументам відповідача.

ПАТ "Київгаз" в касаційній скарзі просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 в частині стягнення з ПАТ "Київгаз" 2 164 401,84 грн. 3% річних, 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат та постановити в цій частині нове рішення про стягнення з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 580 796,58 грн. 3% річних, 2 171 287,56 грн. інфляційних. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідач мотивує свою касаційну скаргу тим, що судами невірно застосовано норми матеріального права, а саме ст.ст.656 та 658 ЦК України, які регулюють загальні засади правовідносин купівлі-продажу, згідно яких продавець має бути власником товару.

Відповідач вважає, що суди дійшли хибного висновку про те, що настання строку оплати за газ не залежить від дати підписання актів приймання-передачі газу, вважає, що саме після підписання актів він повинен був розраховуватись, як це передбачено п. 3.4 та п. 6.1 договору.

Крім того, зазначає, що позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних втрат були допущені порушення, не розраховано інфляційні втрати по кожному періоду в якому розмір заборгованості не змінювався, що призвело до завищення розміру інфляційних втрат. Також розбіжності по актах приймання -передачі від 25.06.14, від 18.08.14, від 22.08.14 та від 28.10.14 призвели так само до значного завищення розміру 3% річних.

ПАТ "Київгаз" вказує на те, що позивачем при розрахунку суми пені не були враховані вимоги договору та нарахована пеня на складові суми боргу, які не існували на дату закінчення строку дії договору, судами також ці вимоги не взяті до уваги при винесенні рішень.

ПАТ "Київгаз" надано відзив на касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" , в якому просить суд залишити скаргу без задоволення, а судові рішення в частині відмови у стягнення пені в сумі 4 086 670,71 залишити без змін.

08.05.2018 від ПАТ "Київгаз" надійшли письмові пояснення стосовно початку перебігу строку нарахування штрафних санкцій, щодо складових суми заборгованості, на які нарахована пеня, та щодо нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості.

Крім того, 10.05.2018 від ПАТ "Київгаз" надійшли письмові пояснення щодо неправильного застосування судами попередніх судових інстанцій норм матеріального права, а саме ст. 12 ГК України, зазначаючи, що штрафні санкції , які стягуються з відповідача, не можливо компенсувати за рахунок населення через державне регулювання, розмір неустойки є завищеним та не відповідає засадам справедливості та розумності.

Також 10.05.2018 від ПАТ "Київгаз" надійшли додаткові письмові пояснення згідно яких останній наголошує на тому, що суди невірно застосували ст. ст. 656, 658 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 288 Господарського процесуального кодексу України:

1. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

2. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення."

Згідно з ч.2 ст.207 ГПК:

"Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом."

Оскільки вищевказані пояснення від 08.05.2018 та 10.05.2018, якими фактично внесені доповнення до касаційної скарги, подані скаржником з порушенням строку, визначеного ч.2 ст.288 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтованих причин пропуску даного строку в поясненнях не наведено, суд залишає їх без розгляду.

10.05.2018 перед початком розгляду касаційних скарг від відповідача надійшло клопотання про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

26.07.2018 перед початком розгляду касаційних скарг від відповідача надійшло клопотання про передачу даної справи на розгляд об'єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду.

В судове засідання з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи. Представник позивача просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 в частині зменшення розміру пені на 4 086 670,71 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 4 086 670,71 грн. пені, у стягненні яких було відмовлено. В іншій частині рішення залишити без змін. Представники відповідача просили суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 в частині стягнення з ПАТ "Київгаз" 2 164 401,84 грн. 3% річних, 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат та постановити в цій частині нове рішення про стягнення з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 580 796,58 грн. 3% річних, 2 171 287,56 грн. інфляційних. В іншій частині рішення залишити без змін. Представник третьої особи підтримав касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України", просив суд її задовольнити, а скаргу ПАТ "Київгаз" відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Судами встановлено, що 08.01.2013 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (у тексті договору - продавець) та ПАТ "Київгаз" (у тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-325-Н (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню (п. 1.2 договору).

Кількість та якість газу врегульована сторонами в розділі 2 договору, згідно з п.п.2.1.1, 2.1.2 якого продавець надає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 323 810,0 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за договором (далі - планований обсяг), можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку. Допускається відхилення місячного обсягу переданого газу в розмірі +/-5% від узгодженого сторонами згідно з п. 2.1 договору планованого обсягу продажу газу без коригування планового обсягу.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.п.3.3, 3.4 договору).

Порядок та умови проведення розрахунків визначені сторонами в розділі 6 договору, згідно з п.п.6.1, 6.5, 6.6 якого оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі. Сторони погоджуються, що сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактично отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується сторонами як погашення заборгованості покупця перед продавцем за минулі періоди за договором, а у випадку відсутності простроченої заборгованості за договором сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактичного отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується продавцем як авансовий платіж на наступний розрахунковий місяць. Звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу покупцем та акта приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з дня винесення вимоги однією із сторін.

Пунктом 11.1 договору передбачено, що останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

В подальшому протягом 2013-2015 років між сторонами було укладено додаткові угоди до договору, зокрема, № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, в яких сторони дійшли згоди внести зміни до п.п.1.1, 2.1, 5.1, 5.2, 5.4, 6.1, 7.2, 9.1, 9.2, 11 та доповнити договір пунктом 7.4., відповідно до якого продавець звільняється від відповідальності (штраф, пені та інше) за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу у разі відсутності у продавця по незалежним від нього обставинам достатнього ресурсу природного газу на дату складання акту приймання-передачі газу.

При цьому, серед іншого, вказаними додатковими угодами сторонами коригувалися кількість та ціна газу, загальна сума вартості природного газу, порядок оплати газу, відповідальність сторін та строк дії договору.

Так, відповідно до п. 6.1 договору в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки; у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Додатковою угодою №8 від 19.06.2015 сторони погодили викласти ст. 11 договору в наступній редакції. Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013, і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилався, що на виконання умов договору у період з січня 2013 року по червень 2015 року ПАТ "НАК "Нафтогаз України" поставило ПАТ "Київгаз" природний газ в обсязі 552 321,071 тис. куб. м на загальну суму 602 815 761,47 грн., однак, в порушення умов договору, відповідач не оплатив в повному обсязі поставлений газ, що призвело до виникнення заборгованості, яка за розрахунками позивача становить 67 246 327,69 грн. У зв'язку з відмовою відповідача погасити вказану суму заборгованості, крім вимог про стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 11 065 752,94 грн. інфляційних втрат, 2 849 678,86 грн. 3% річних та 23 131 987,81 грн. пені.

В свою чергу, відповідач заперечував проти задоволення позову, наголошував на тому, що остаточний розрахунок за отриманий обсяг природного газу залежить від дати підписання актів приймання-передачі природного газу (фактичної поставки газу), а зважаючи на те, що позивач не підписував акти-приймання передачі у січні, березні, листопаді 2013 року, січні та березні 2014 року, у позивача не виникло права на нарахування штрафних санкцій у спірні місяці. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені. Також відповідач зазначив, що підписавши протокольні рішення, сторони узгодили порядок проведення розрахунків, змінивши строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 13-325-Н від 08.01.2013.

Припиняючи провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 52 513 088,11 грн., суд першої інстанції виходив з того, що після звернення з позовом до суду вказана заборгованість відповідачем була погашена. При цьому, оскільки предмет спору в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 14 733 239,58 грн. був відсутній і до звернення до суду з даним позовом, судом було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення вказаної суми з відповідача. Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних, місцевий господарський суд встановив, що підписавши спільні протокольні рішення, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ на суми спільних протокольних рішень, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для застосування санкцій в цій частині (щодо заборгованості, яка була предметом укладених спільних протокольних рішень), передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Крім того, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, а також те, що на дату звернення позивача з позовом до суду закінчився строк позовної давності щодо вимог про стягнення нарахованої пені за період прострочення до 31.08.2014, судом було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення пені в цій частині.

Апеляційний господарський суд, залишаючи рішення місцевого суду без змін, погодився з вищевикладеними висновками.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали даної справи, відповідно до умов договору сторони погодили, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.п.3.3, 3.4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачеві за період з січня 2013 року по червень 2015 року обсягу природного газу на загальну суму 602 815 761,47 грн., що підтверджується наданими позивачем Актами приймання-передачі природного газу (а.с. 48-77, т. 1).

Акти приймання-передачі природного газу підписані без зауважень та заперечень уповноваженими особами обох сторін, підписи яких скріплені печатками юридичних осіб, є належними та допустимими доказами на підтвердження факту передачі позивачем природного газу відповідачеві на виконання умов договору.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів встановлено, що оплата отриманого природного газу здійснювалась відповідачем з порушенням встановлених умовами договору строків, а час підписання сторонами відповідного акта не впливає на момент виникнення обов'язку відповідача щодо здійснення оплати, тобто, прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не залежить від моменту реального підписання відповідного акта. При цьому, судами зазначено, що акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, тому виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав достовірні дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником.

При цьому судами зазначено, що умовами договору встановлено наступне: момент переходу права власності на природний газ від продавця до покупця - у пунктах приймання-передачі (п. 3.1); момент виникнення зобов'язання з оплати газу - шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. І лише у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі (п. 6.1); спосіб визначення кількості фактично переданого природного газу - за показами комерційних вузлів обліку споживачів покупця (п. 4.1). Разом з тим, згідно п.2.1 договору сторони погоджували планові обсяги поставки газу по місяцях, а тому відповідач був обізнаний про плановий обсяг газу, який підлягає поставці, та про вартість такого газу, відтак був зобов'язаний оплатити вартість такого газу відповідно до умов п. 6.1 договору. Виходячи з того, що пунктом 3.4 договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п.6.1 договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано погодилася з позицією суду першої інстанції стосовно того, що настання обов'язку з оплати спожитого газу не пов'язується з моментом підписання вказаних актів. Пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, у залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу. При цьому, умови договору не містять жодних застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку 20-денного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу.

Таким чином, колегія суддів касаційного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанції на підставі власної оцінки доказів дійшли правильного висновку, що час підписання сторонами відповідного акта не впливає на момент виникнення обов'язку відповідача щодо здійснення оплати, тобто, прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не залежить від моменту реального підписання відповідного акта.

Позивач зазначав, що заборгованість відповідача складає 67 246 327,69 грн., розмір якої позивачем і заявлено до стягнення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, під час нового розгляду справи позивачем було надано суду оновлений розрахунок позовних вимог (а.с. 37-50, т. 11) та довідку про стан заборгованості відповідача перед позивачем, відповідно до якої сума основного боргу станом на 13.09.2017 за договором купівлі-продажу природного газу № 13-325-Н від 08.01.2013 відсутня (а.с. 7, т. 8). Водночас, враховуючи, що заяву про зменшення розміру позовних вимог позивачем не було подано, суд першої інстанції правомірно виходив з позовних вимог, заявлених позивачем у позовній заяві.

Так, позивач звернувся з даним позовом до суду 31.08.2015, однак, при поданні позовної заяви та визначенні суми основного боргу ним не були враховані оплати на загальну суму 14 733 239,58 грн., здійснені відповідачем згідно платіжних доручень, № 28, № 29, № 30, № 31 від 26.08.2015 та № 719 від 28.08.2015, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача (а.с. 75, т. 9). Інша частина боргу у розмірі 52 513 088,11 грн була сплачена відповідачем після звернення з позовом до суду, що підтверджується заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (вих. № 26-6277/1.2-15 від 10.09.2015), спільними протокольними рішеннями та банківськими виписками (а.с. 125, т. 1, а.с. 28-169, т. 7, а.с. 14- 258, т. 8, а.с. 1-275, т. 9, а.с. 1-118, т. 10).

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній станом на дату прийняття рішення у справі) господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на викладені обставини та враховуючи що сума основного боргу у розмірі 52 513 088,11 грн. була погашена відповідачем після звернення з позовом до суду, на момент розгляду даної справи відсутній предмет спору в частині позовних вимог про стягнення 52 513 088,11 грн., тому колегія суддів погоджується з судами попередніх судових інстанцій про наявність підстав для припинення провадження в зазначеній частині позову та відмови у задоволенні позову в частині суми основаного боргу у розмірі 14 733 239,58 грн., сплаченій відповідачем до звернення позивача з даним позовом до суду.

В зазначеній частині сторонами рішення та постанова не оскаржується.

Крім суми основної заборгованості позивач просив суд стягнути на його користь 23 131 987,81 грн. пені, 11 065 752,94 грн. інфляційних втрат та 2 849 678,86 грн. 3 % річних.

ПАТ "Київгаз" в касаційній скарзі просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 в частині стягнення з ПАТ "Київгаз" 2 164 401,84 грн. 3% річних, 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат та постановити в цій частині нове рішення про стягнення з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 580796,58 грн. 3% річних, 2 171 287,56 грн. інфляційних.

В свою чергу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 в частині зменшення розміру пені на 4 086 670,71 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 4 086 670,71 грн. пені, у стягненні яких було відмовлено.

Порушенням зобов'язання відповідно до ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язань наступають наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, судами враховано, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 між Головним управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головним департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ПАТ "Київгаз" та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у 2013-2015 роках підписано ряд спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, згідно з якими було проведено оплати, а саме, від 19.03.2013 № 682 на суму 2640948,62 грн., від 20.05.2013 № 1100 на суму 906485,77 грн., від 18.06.2013 № 1252 на суму 283886,74 грн., від 15.07.2013 № 1355 на суму 418719,26 грн., від 14.08.2013 № 1476 на суму 300000,00 грн., від 17.09.2013 № 1620 на суму 72636,17 грн., від 17.09.2013 № 1623 на суму 502024,05 грн., від 16.10.2013 № 1765 на суму 618608,55 грн., від 20.11.2013 № 2073 на суму 390796,99 грн., від 20.01.2014 № 50 на суму 1 764 916,33 грн., від 17.03.2014 № 577 на суму 1 949 503,91 грн., від 17.03.2014 № 580 на суму 82898,93 грн., від 16.05.2014 № 1153 на суму 700962,04 грн., від 16.04.2014 № 913 на суму 1 195 161,60 грн., від 18.06.2014 №1397 на суму 247187,86 грн., від 17.07.2014 № 1598 на суму 1 545 618,83 грн., від 15.08.2014 № 1679 на суму 1 172 053,32 грн., № 1867 від 18.09.2014 на суму 1 525 586,65 грн., від 17.10.2014 № 2053 на суму 2 250 859,66 грн., № 2189 від 18.11.2014 на суму 1 224 913,37 грн., від 17.12.2015 № 2939 на суму 158118,10 грн., від 23.02.2015 № 457 на суму 1 330 617,50 грн., від 20.03.2015 № 696 на суму 1 521 322,73 грн., від 20.04.2015 № 932 на суму 1 790 330,45 грн., від 19.05.2015 № 1132 на суму 3 360 075,75 грн., від 19.06.2015 № 1460 на суму 4 221 807,54 грн., від 17.07.2015 № 1626 на суму 3 253 417,31 грн., від 17.07.2015 № 1628 на суму 141 355,63 грн., від 17.07.2015 № 1623 на суму 190106,31 грн., від 17.07.2015 № 1625 на суму 8259,81 грн., від 20.08.2015 № 1809 на суму 2 733 239,58 грн., від 17.12.2015 № 2940 на суму 1 793 685,66 грн., від 19.10.2015 № 2147 на суму 282 775,71 грн., від 21.09.2015 № 2043 на суму 116 584,58 грн, від 21.09.2015 № 2044 на суму 1 394 439,70 грн., від 18.12.2014 № 2509 на суму 600864,93 грн. (а.с. 28-169, т.7).

Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Оформлення та підписання в конкретному випадку Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків слід вважати елементами оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, процедурою реалізації права.

Для застосування санкцій, передбачених договором та наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, за зобов`язаннями, які компенсує держава, необхідно щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених сторонами Спільними протокольними рішеннями.

Проте, така зміна порядку і строку проведення розрахунків за природний газ стосується виключно тієї заборгованості, яка була предметом укладених спільних протокольних рішень.

Враховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що підписавши Спільні протокольні рішення, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ на суми спільних протокольних рішень, а отже, відсутні підстави для застосування санкцій в цій частині, передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

При зверненні з позовом до суду позивачем було заявлено до стягнення 11 065 752,94 грн. інфляційних втрат та 2 849 678,86 грн. - 3 %.

Разом з тим, на виконання вимог ухвали місцевого господарського суду було надано оновлений розрахунок, де позивачем не здійснюється нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми зобов'язань за протокольними рішеннями, та обраховано, що розмір 3% річних становить 2 164 401,84 грн., а розмір інфляційних втрат - 7 527 670,38 грн. При цьому, заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем подано не було.

Водночас, з огляду на відсутність заяв про зменшення позовних вимог, а також на те, що позивачем було заявлено до стягнення 11 065 752,94 грн. інфляційних втрат та 2 849 678,86 грн. 3%, судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні 3 538 082,56 грн. інфляційних втрат та 685 277,02 грн. 3% річних.

При цьому, заперечення відповідача проти визначеної відповідачем кількості днів прострочення, оскільки позивачем не враховано вихідні та святкові дні, були обґрунтовано не прийняті судами попередніх інстанцій, оскільки вихідні та святкові дні мають значення лише для визначення початку періоду прострочення виконання зобов'язання і враховуються тоді, коли останній день виконання зобов'язання випав на вихідний або святковий день. Однак, вихідні та святкові дні не відраховуються з днів, коли прострочення тривало.

Також, дослідивши контррозрахунок, наданий відповідачем 18.10.2017, судами першої та апеляційної інстанції на підставі оцінки п.6.1. Договору було правильно встановлено, що відповідачем невірно визначено дати початку періоду прострочення виконання зобов'язань, оскільки, якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Визначення відповідачем періоду прострочення з 21 числа не відповідає умовам договору, а відповідач є таким, що прострочив в оплаті з 20 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

При цьому, як вбачається з оновленого розрахунку позивача, останнім враховані приписи законодавства, та у тих місяцях, де останній день строку виконання зобов'язання припав на вихідний день, день прострочення визначено з урахування того, що останній день строку перенесено на перший робочий за ним день, зокрема у травні 2013, січень 2014, квітень 2014, липень 2014, жовтень 2014, квітень 2015, липень 2015.

Здійснений відповідачем контррозрахунок сум 3% річних, інфляційних збитків, є невірним, оскільки не враховує умови п. 6.1 договору, вірного початку періоду прострочення виконання зобов'язання.

В той же час, судами встановлено, що у розрахунку, поданому до позовної заяви, позивачем включено у періоди прострочення дні, у які здійснювались оплати. Однак, у оновленому розрахунку вказані дні позивачем виключено з днів прострочення.

Щодо заперечень відповідача в частині невірного нарахування позивачем інфляційних втрат суди попередніх інстанцій зазначили наступне.

Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 р., визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши оновлений розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суди попередніх інстанцій встановили, що він є вірним.

Зазначене свідчить, що судами першої та апеляційної інстанції:

- зазначено в оскаржуваних судових рішеннях про порядок нарахування інфляційних витрат аналогічно наведеному в касаційній скарзі відповідача;

- вказано про здійснення перевірки даного розрахунку та встановлення його вірності, що спростовує доводи відповідача в цій частині.

Що стосується заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 23 131 987,81 грн., нарахованої за період з 20.02.2013 по 17.08.2015, колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до приписів частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено ст. 549 ЦК України, ст.ст. 230-232 ГК України, а також Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 7.2 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013, у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

До розділу ХІ договору сторонами вносились зміни, зокрема, додатковими угодами № 2 від 31.12.2013, № 6 від 22.12.2014, № 7 від 20.03.2015, № 8 від 19.06.2015, згідно з останньою редакцією ст. 11 "Строк дії договору" договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

В силу наведених умов договору (п. 7.2 в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013, ст. 11 в редакції додаткової угоди № 8 від 19.06.2015), враховуючи, що станом на 20.07.2015 відповідачем не здійснено повної оплати фактично отриманого за договором природного газу, для останнього виникає обов'язок сплати пені, як штрафної санкції за порушення виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, суди попередніх судових інстанцій дійшли висновку, що розмір пені має розраховуватись відповідно до вимог п. 6.1 та п. 7.2 договору та має здійснюватись на суму простроченого платежу з 20-го числа кожного місяця прострочення.

Проте, у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/15065/16 зроблено наступний правовий висновок:

"Право на нарахування пені сторони узгодили в пункті 7.2. договору, яким передбачили, що у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу (розділ ХІ Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до розділу ХІ договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Відповідно до статей 251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, враховуючи те, що пункт 7.2. договору містить вказівку на подію, а саме: не здійснення оплати отриманого природного газу до 20-го числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору, враховуючи загальні положення обчислення строків, закріплені в статтях 253, 254 Цивільного кодексу України, перебіг строку нарахування пені у спірних правовідносинах, що склались між сторонами, починається з 21.01.2016 року, тобто з наступного дня після 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу."

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №907/529/16.

Колегія суддів касаційного суду по даній справі повністю погоджується з правовими позиціями, викладеними у зазначених постановах Верховного Суду, та не вбачає підстав для відступу від них, в зв'язку з чим, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За таких обставин, суди як першої, так і апеляційної інстанції, дійшли помилкового висновку про те, що пеня в силу умов пункту 6.1 Договору повинна нараховуватись з 20-числа кожного місяця прострочення.

Отже у справі, яка розглядається, суди попередніх судових інстанцій наведених вище норм чинного законодавства не врахували, належним чином не з'ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме умов на яких сторони передбачили підстави покладання та порядок нарахування до сплати покупцем пені за порушення строків розрахунків за отриманий природний газ.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати та перевіряти зазначені докази та самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи.

Таким чином, доводи касаційної скарги відповідача в цій частині є обґрунтованими.

Проте, враховуючи, що клопотання щодо зменшення розміру пені має вирішуватися лише після встановлення вірного розміру пені касаційна скарга позивача також підлягає частковому задоволенню.

При цьому, суд касаційної інстанції вважає необґрунтованими посилання відповідача, що, відповідно до вищевказаної практики, і 3% річних мають обраховуватися з 21 числа, оскільки, як встановлено вище, 3% річних та пеня обраховуються на підставі положень різних пунктів договору, а саме п.6.1. та п.7.2. Договору, які по різному визначають кінцевий строк сплати, з наступного дня від якого мають здійснюватися зазначені нарахування.

Клопотання відповідача про передачу даної справи на розгляд об'єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду не підлягає задоволенню, оскільки, в ньому відсутнє чітке та конкретне зазначення, від якої саме правової позиції, зазначеної в доданих до клопотання постановах Верховного Суду, має відступити колегія суддів по даній справі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України:

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду."

Відповідно до п.1 ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України:

"Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність касаційні скарги позивача та відповідача задовольнити частково, судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати в частині стягнення пені в сумі 4 086 670,71 грн. та в частині відмови у задоволенні в стягненні пені в сумі 4 086 670,71 грн. з направленням справи в зазначених частинах на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку з частковим скасуванням судових рішень в частині стягнення пені в сумі 4 086 670,71 грн. та в частині відмови у задоволенні в стягненні пені в сумі 4 086 670,71 грн. з направленням справи в зазначених частинах на новий розгляд до суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню судовий збір в сумі 5727,23 грн., розрахований пропорційно задоволеним вимогам.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічного акціонерного товариства "Київгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі №910/23359/15 скасувати в частині стягнення пені в сумі 4 086 670,71 грн., в частині відмови у задоволенні в стягненні пені в сумі 4 086 670,71 грн. та в частині стягнення судового збору в сумі 5 727,23 грн., в зазначених частинах справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі №910/23359/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський