УХВАЛА

м. Київ

06.08.2018Справа № 910/10213/18
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший інвестиційний клуб", м. Київ

2. Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк", м. Київ

про визнання недійсними та скасування результатів електронних торгів та визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший інвестиційний клуб" (відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" (відповідач-2) про визнання недійсними та скасування результатів електронних торгів, які ПАТ "ПБ" провело 21.02.2018 року через ТОВ "Держзакупівлі.Онлайн", на яких реалізовано право вимоги за Кредитним договором № 2.07122022 та Іпотечним договором № 2.07122022, визнання недійсними Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 119К від 15.03.2018р. та Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 119і від 15.03.2018р., що укладені між відповідачами.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про відмову у відкриті провадження у справі, зважаючи на наступне.

Так, судовий захист прав суб'єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб'єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому, слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду, зокрема, звернення до того судового органу, який в силу закону має розглядати такий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною третьою ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Подання позовної заяви в порядку Господарського процесуального кодексу України, означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб'єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 процесуального кодексу.

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

Таким чином, за приписами чинного процесуального закону, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Судом встановлено, що до господарського суду з даним позовом звернувся ОСОБА_1 як фізична особа, яка не є підприємцем.

В обґрунтування обраного вибору способу захисту своїх прав в господарському суді позивач послався на той таки п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також на п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Водночас, суд відзначає, що позивачем помилково ототожнюються питання щодо способу захисту свого права та предметної і суб'єктної юрисдикції господарських судів.

Так, під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Такі способи захисту цивільних прав визначені ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Дослідивши матеріали поданої позивачем позовної заяви обрані позивачем на власний розсуд способи захисту свого права відповідають названим вище нормам законодавства.

Між тим, звертаючись до господарського суд за захистом свого права, позивач вказує на те, що він не є стороною оспорюваних правочинів, але їх укладення суттєво порушує його права та обов'язки.

Посилання позивача у своїй позовній заяві на п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України (в контексті звернення до господарського суду за захистом порушеного права) суд визнає помилковим, з огляду на наступне.

Так, для захисту права власності передбачені речові та зобов'язальні способи захисту, відповідно до глави 29 ЦК України.

Зобов'язальні способи захисту права власності випливають із договорів та інших видів зобов'язань і мають конкретний характер.

До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності.

У даному випадку обраний позивачем спосіб (способи) захисту носять зобов'язальний характер, оскільки випливає з проведених відповідачем-2 електронних торгів та укладених за його наслідками договорів між відповідачами 1, 2, у зв'язку з чим посилання на п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України є безпідставним.

При цьому, у названому пункті ст. 20 процесуального кодексу також міститься виключення щодо спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

За матеріалами позовної заяви, судом встановлено, що і Договір про іпотечний кредит № 2.07122022 від 18.12.2007р. і Іпотечний договір № 2.07122022 від 18.12.2007р. укладено між ЗАТ "Міжнародний іпотечний банк" та ОСОБА_1 як фізичною особою, яка не є підприємцем, відтак правові підстави для застосування у даному випадку положень п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України та прийняття даного позову до розгляду за правилами господарського судочинства у суду відсутні.

Таким чином, до спірних правовідносин не застосовується правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №415/2542/15-ц, стосовно юрисдикції господарських судів, згідно якої з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи, оскільки як зазначалось вище і основний договір (Договір про іпотечний кредит № 2.07122022 від 18.12.2007р.) і договір забезпечення (Іпотечний договір № 2.07122022 від 18.12.2007р.) укладено з особою, яка не має статусу підприємця, натомість, як вбачається з матеріалів позовної заяви та обумовлюється самим позивачем у позові, оспорювані ним правочини (Договори про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 119К від 15.03.2018р. та № 119і від 15.03.2018р.), за якими право вимоги за Договором про іпотечний кредит № 2.07122022 від 18.12.2007р. та Іпотечним договором № 2.07122022 від 18.12.2007р. відступлено відповідачем-2 відповідачу-1, укладені між останніми, а позивач не є стороною названих правочинів.

З урахуванням вказаного вище, суд приходить до висновку про те, що даний позов не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

При вирішенні питання щодо відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1, суд не вбачає обмеження позивача у доступі до правосуддя, оскільки останній не позбавлений свого права за захистом свого порушеного права звернутись до загального суду.

Частиною 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 162, 175, 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі.

2. Роз'яснити ОСОБА_1, що даний спір віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.

3. Дану ухвалу разом з позовними матеріалами направити ОСОБА_1.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов