ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2018 р. Справа № 914/2647/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Матущака О.І.

суддів Мирутенка О.Л.

Якімець Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Черватюк С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Сахарчук Х.В. - представник;

від відповідача: Жук А.О. - адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

на рішення Господарського суду Львівської області

від 16.03.2018, повне рішення 26.03.2018 (суддя О.Ф.Стороженко)

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

до відповідача приватного підприємства "Міська оренда"

про внесення змін в договір оренди нежитлових приміщень №6354 від 06.06.1994

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

До Господарського суду Львівської області надійшов позов Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ПП «Міська оренда» про внесення змін у договір оренди нежитлових приміщень № 6354 від 06.06.1994 в частині встановлення нового розміру орендної плати, а також строку оплати та умов щодо дострокового розірвання договору і стягнення пені (у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання).

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з даними нової оцінки майна, вартість об'єкту оренди (яка «є базою для розрахунку розміру орендної плати») значно вища попередньої, а також тим, що Методикою розрахунку орендної плати (затвердженою Ухвалою Львівської міської ради №897 від 07.06.2007) встановлено нові орендні ставки за користування нерухомим майном комунальної власності територіальної громади м. Львова, що зумовило необхідність перегляду розміру орендної плати, встановленого договором від 06.06.1994.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.03.2017 у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що єдиною правовою підставою розгляду судом по суті запропонованих змін до правочину може бути лише наявність спору, що виник між сторонами при погодженні ними змін до договору. Однак, оскільки позивач не надсилав пропозицій відповідачу щодо внесення змін у договір, спір між сторонами щодо таких змін не виникав, а тому відсутні правові підстави для звернення до суду з вимогою про внесення змін у договір, так як, згідно з нормою п.1 ч.1 ст.20 ГПК України, суд вирішує саме спори, що виникають при укладанні чи зміні правочинів (а не замінює сторону правочину та її волевиявлення).

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що на момент укладення договору чинним був Закон України «Про оренду майна державних підприємств та організацій», яким передбачалась можливість зміни, на вимогу однієї із сторін, розміру орендної плати, - у разі зміни цін і тарифів. Окрім цього, скаржник зазначає, що п.12 договору передбачено поширення дії зазначеного Закону на відносини сторін, тому, - наявний факт погодження орендодавцем та орендарем, при укладенні договору, питання щодо можливості зміни розміру орендної плати (у випадках, зазначених у Законі). Позивач також зазначає, що Методикою розрахунку орендної плати (затвердженою ухвалою Львівської міської ради №897 від 07.06.2007) встановлено нові орендні ставки за користування нерухомим майном комунальної власності територіальної громади м. Львова, що зумовило необхідність перегляду розміру орендної плати, встановленого договором від 06.06.1994.

Позивач вказує на те, що Європейський суд з прав людини наголошує на необхідності дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення «Новоселецький проти України», «Федоренко проти України»). Крім цього, позивач покликається на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 згідно якого, досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що ст. 188 Господарського кодексу України встановлено порядок надсилання пропозицій щодо зміни або розірвання договору, а не порядок досудового врегулювання спору. А відтак, спір між сторонами відсутній, оскільки відсутні докази надсилання відповідачу пропозиції щодо зміни умов договору. При цьому, спір між сторонами не міг виникнути до того моменту, коли відповідача повідомили про зміну умов договору, а відповідач з такою зміною не погодився.

Відповідач також зазначає, що покликання позивача на рішення Європейського суду є безпідставними, бо у них були зовсім інші обставини справи. Крім цього, відповідач стверджує, що у позивача відсутні підстави для зміни умов договору в частині орендної плати в односторонньому порядку, а чинна редакція Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не містить положень, які б надавали орендодавцю за існуючих умов право в односторонньому порядку змінити умови договору. Відповідач вказує, що позивачем не спростовано доводів відповідача про те, що Методика розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова (затвердженою ухвалою Львівської міської ради №897 від 07.06.2007) у даному разі не застосовується.

На адресу Львівського апеляційного господарського суду надійшли пояснення від позивача №10-18-07 від 18.07.2018.

Відповідно до ч.2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд вважає за необхідне залишити без розгляду додаткові пояснення позивача, оскільки останнім не зазначено причин неподання таких пояснень у п'ятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі від 23.04.2018.

В судовому засіданні представниками позивача та відповідача викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції між Управлінням комунального майна (правонаступником якого є Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) та Відкритим акціонерним товариством «Львівський хлібокомбінат» (правонаступником якого, у частині, що стосується договору, є Приватне підприємство «Міська оренда») укладено договір №6354 від 06.06.1994.

При цьому необхідно зазначити, що місцевий господарський суд правомірно звернув увагу на те, що дата договору суперечить самим умовам договору. Так, згідно з п.1 договору, його укладено на підставі «Рішення МВК №381 від 20.06.1997»; у преамбулі договору зазначено, що від імені ВАТ «Львівський хлібокомбінат» правочин підписано головою правління, який діє на підставі статуту та свідоцтва від 15.07.1996; згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ВАТ «Львівський хлібокомбінат» було зареєстровано 15.07.1996; згідно з формулою розрахунку орендної плати (зазначеною у договорі), розмір місячної орендної плати визначено станом на 01.07.1997.

Згідно п. 1 зазначеного договору, Управління (орендодавець) надає орендарю з 20.06.1997 у строкове користування об'єкт нерухомості: нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. І. Франка, 89.

Договором також передбачено такі умови:

- пункт 2: умови не визначені;

- між пунктами 1 та 2 зазначено формулу розрахунку розміру орендної плати за базовий місяць, - з 01.07.1997;

- пункт 4: орендна плата сплачується щомісяця до 10 числа;

- пункт 5: Орендар сплачує пеню за несвоєчасне внесення орендної плати;

- пункт 6: несплата орендної плати упродовж 3-х місяців є підставою для дострокового розірвання договору;

- пункт 12: відносини сторін регулюються Законами України, зокрема, Законом «Про оренду майна державних підприємств та організацій».

У позовній заяві позивач просить внести зміни у договір, а саме: у розділ 1.1 договору та у пункт 1.1 договору щодо ринкової вартості об'єкта оренди; розміру орендної плати за серпень місяць 2017 року; річної суми орендної плати.

З огляду на зазначене, між сторонами у справі виникли орендні правовідносини.

Оцінка суду.

Згідно ч.ч.1-4 ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Виходячи з аналізу наведених норм, до переходу по суті вирішення питання щодо наявності підстав для внесення змін до договору за рішенням суду, суд має дослідити та встановити обставини щодо дотримання позивачем визначеного законом порядку його зміни (надіслання пропозиції).

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, позивач не надсилав пропозицій відповідачу щодо внесення змін у договір, як то передбачено вищезгаданою нормою законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає також таке.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. (Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

З огляду на вищевикладені норми законодавства та позиції Конституційного Суду України, обов'язковим елементом звернення до суду є порушення, невизнання чи оспорення права особи. Водночас з наявних матеріалів справи не вбачається, що відповідач відмовив у внесенні змін до договору оренди і таким чином порушив право власника об'єкта оренди.

Щодо покликань скаржника на позицію Конституційного Суду України про необов'язковість досудового врегулювання спору, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Вищезазначена позиція Конституційного Суду України зводиться до того, що особа може звернутися за захистом свого права безпосередньо до суду, а не первинно до порушника такого права. Однак у спірній ситуації йдеться про дотримання обов'язкового порядку внесення змін до договору, а не досудове врегулювання спору.

Адже, на даний момент позивач звернувся про захист права, яке ще не порушено. Тобто, позивач як заінтересована сторона не набула ще права на передання спору до суду, оскільки спір як такий не виник.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідачем було порушено, не визнано чи оспорено його права чи інтереси.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відмова місцевим господарським судом у задоволенні позову як заявлений передчасно без дотримання порядку, визначеного ст. 188 ГК України, не свідчить про недотримання судом основного постулату рішень Європейського суду, в яких наголошується на необхідності дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. А тому, такі твердження апелянта не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого господарського суду, а тому оспорюване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (позивачем).

Керуючись ст. ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.03.2018 у справі № 914/2647/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради без задоволення.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо або через Львівський апеляційний господарський суд до Верховного Суду (п.17.5 Перехідних положень ГПК України).

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02.08.2018

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді О.Л. Мирутенко

Г.Г. Якімець