РІШЕННЯ

Іменем України

06 серпня 2018 року

м. Чернігів

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т. Г.

за участю секретаря судового засідання Хіловської І. Д.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №927/472/18

за позовом: 4 Державного пожежно-рятувального загону управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області, вул. Студентська, 2, м. Ніжин, Чернігівська область,16600

до відповідача: Державного підприємства «Ніжинський комбінат хлібопродуктів», пров. Урожайний, 16, м. Ніжин, 16600

про стягнення 104988грн.79коп.

у відсутності сторін, які в судове засідання не з’явились.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 15225грн.76коп. боргу, 1444грн.40коп. пені та 88318грн.63коп. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов’язань за договором №28 на постійне та обов’язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об’єктів та окремих територій від 31.05.2013 в частині оплати послуг, наданих позивачем в період з 01.09.2016 по 31.12.2017.

Відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечує, посилаючись на знаходження у скрутному фінансовому становищі, спровокованому тривалою кризою у розвитку агропромислового комплексу, та просить застосувати позовну давність до вимог про стягнення штрафних санкцій.

03 серпня 2018 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 01.08.2018 №01/2-04/610.

В ухвалі суду від 26.06.2018 про відкриття провадження у справі позивачу було роз’яснено судом, що відповідь на відзив може бути надана ним протягом 5 календарних днів з моменту отримання відзиву на позов. Надаючи відповідь на відзив, позивач не зазначив дату отримання ним від відповідача відзиву на позов. Приймаючи до уваги наявність у справі доказів надсилання відповідачем на адресу позивача відзиву на позов 10.07.2018, та враховуючи строки поштового обігу кореспонденції в межах одного міста, суд приходить до висновку, що позивачем відповідь на відзив подана з пропуском встановленого строку, а тому залишається судом без розгляду, а позиції, викладені в ній, не приймаються судом до уваги.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень адресатам, однак в судове засідання не з’явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За правилами п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, з метою уникнення затягування вирішення спору суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду справи по суті за відсутності сторін в судовому засіданні за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши подані докази, суд ВСТАНОВИВ:

31 травня 2013 року між 4 Державним пожежно-рятувальним загоном управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області (позивач у справі, «Аварійно-рятувальна служба») та Державним підприємством «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України укладено договір №28 на постійне та обов’язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об’єктів та окремих територій (далі за текстом – договір), предметом якого є організація та здійснення «Аварійно-рятувальною службою» аварійно-рятувального обслуговування «Об’єкта» з метою своєчасного реагування та виконання аварійно-рятувальних робіт при виникненні на «Об’єкті» надзвичайної ситуації, а також профілактичної роботи із запобігання виникненню надзвичайних ситуацій техногенного та природного характерів, спрямованої на поліпшення техногенної безпеки об’єктів та підвищення рівня підготовленості об’єкта до рятування людей та ліквідації надзвичайних ситуацій.

Враховуючи, що відповідач у відзиві на позов не заперечував щодо обставин укладення з позивачем договору №28 на постійне та обов’язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об’єктів та окремих територій від 31.05.2013,

приймаючи до уваги, що ідентифікаційний код, зазначений у розділі договору «Юридичні адреси і реквізити сторін» щодо «Об’єкта» співпадає із ідентифікаційним кодом відповідача, вказаного як на бланку, на якому вчинений відзив на позов, так й на відбитку печатки, проставленому на копії наказу №77-к від 05.07.2018, тому суд приходить до висновку, що стороною вищевказаного договору є Державне підприємство «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» (відповідач у справі, «Об’єкт» за договором). При цьому, в силу в силу приписів ч.4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відповідач позбавляється права заперечувати проти цієї обставини під час розгляду справи по суті.

Згідно із п.2.1. договору для виконання покладених завдань «Аварійно-рятувальна служба», зокрема, зобов’язана забезпечувати функціонування структурних підрозділів у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості 1 оперативна одиниця згідно з нормативом виїзду на «Об’єкт», що регламентується планами реагування на надзвичайні ситуації (планами аварій, планами локалізації та ліквідації аварійних ситуацій і аварій) (ПЛАС).

Відповідно до п.4.1. договору вартість функціонування структурних підрозділів Аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості 1 оперативних одиниць складає 12180,48грн. на рік. Ця вартість встановлена сторонами на основі розрахунку (калькуляції), який додається і виконаний згідно з вимогами Порядку визначення розмірів оплати за обслуговування об’єктів та окремих територій державними аварійно-рятувальними службами.

В матеріалах справи міститься підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками додаток до договору – Розрахунок вартості обслуговування відповідача.

За змістом п.6.1., 6.2. договору договір вступає в силу з « 01» липня 2013 року та діє до « 31» грудня 2013 року. Дія даного договору автоматично пролонгується на такий самий строк (за умови сплаченого обслуговування), якщо за місяць до закінчення строку його дії від будь-якої сторін не надійде письмових заяв щодо припинення його дії або зміни його умов.

Як вбачається з наданої до матеріалів справи копії примірника договору №28 на постійне та обов’язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об’єктів та окремих територій від 31.05.2013, останній підписаний сторонами та скріплений їх печатками, що свідчить про набрання ним чинності, що також не оспорювалось сторонами.

Крім того, оскільки сторонами не надано суду доказів надіслання іншій стороні письмових заяв щодо припинення дії договору або зміни його умов за місяць до закінчення строку його дії, суд приходить до висновку, що договір був автоматично пролонгований на такий самий строк та на таких самих умовах, та діяв у спірний період, що також не оспорювалось жодною із сторін під час розгляду справи.

Доказів розірвання або визнання недійсним вказаного договору в судовому порядку на час розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст.629 Цивільного кодексу України договір №28 від 31.05.2013 є обов’язковим для виконання сторонами, проти чого не заперечувала жодна сторона в ході розгляду справи.

Аналіз змісту договору №28 від 31.05.2013, свідчить, що у зв’язку з його укладенням між сторонами виникли правовідносини з надання послуг, які регулюються нормами глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

На виконання договору позивачем в період з 01.09.2016 по 31.12.2017 надано відповідачу послуги з аварійно-рятувального обслуговування загальною вартістю 16240грн.64коп., що підтверджується актами здавання-приймання робіт за договором №28 від 31.05.2013р. №360 від 30.09.2016, №409 від 31.10.2016, №458 від 30.11.2016, №506 від 30.12.2016, № 3 від 31.01.2017, №77 від 28.02.2017, №102 від 31.03.2017, №183 від 28.04.2017, №231 від 31.05.2017, №289 від 30.06.2017, №351 від 31.07.2017, №407 від 31.08.2017, №476 від 29.09.2017, №497 від 31.10.2017, №591 від 30.11.2017, №652 від 29.12.2017.

Як вбачається зі змісту вищевказаних актів, в них відсутні застереження замовника щодо якості, обсягу та вартості наданих послуг, навпаки в актах зазначено, що «роботи відповідають умовам договору»; акти підписані сторонами, що, в свою чергу, свідчить про належне виконання позивачем взятих на себе за договором зобов’язань.

Факт надання позивачем послуг у визначених в актах обсягах відповідачем не оспорювався, у відзив на позов щодо даних обставин заперечень не викладено.

Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов’язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із п.4.3. договору плата за обслуговування «Об’єкта» «Аварійно-рятувальною службою» здійснюється шляхом перерахування коштів щомісяця в розмірі 1015,00 грн. (одна тисяча п’ятнадцять грн 00 коп.) в місяць, в строк до 10 числа, що слідує за звітним, згідно з наданими «Аварійно-рятувальною службою» актом виконаних робіт та рахунку.

Водночас, в п.4.1. договору сторонами визначена загальна вартість послуг на рік в сумі 12180грн.48коп., яка встановлена на основі розрахунку (калькуляції) вартості обслуговування. Отже, щомісячна плата за обслуговування становить 1015грн.04коп.

За повідомленням позивача, відповідач взяті за договором зобов’язання в частині оплати послуг, наданих позивачем в період з 01.09.2016 по 31.12.2017, належним чином не виконав, внаслідок чого за ним рахується борг в розмірі 15225грн.76коп., який він і просить стягнути з останнього в судовому порядку.

В розрахунку суми боргу, доданому до позовної заяви, позивачем зазначено, що сума боргу, за послуги надані в період з 01.09.-30.09.2016 становить 0,16грн., а згідно з актом від 30.09.2016 здавання-приймання робіт за договором №28 від 31.05.2013 вартість послуг за відповідний період становить 1015грн.04коп. При цьому в позовній заяві позивач не зазначає про здійснення відповідачем у спірний період часткової оплати вартості наданих послуг, а також позивачем не додано до позовної заяви доказів такої оплати.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач доказів оплати вартості наданих послуг в ході розгляду даної справи в місцевому господарському суді також не надав.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи доказів здійснення часткової оплати вартості наданих послуг, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості в сумі 16240грн.64коп., яка відповідає загальній вартості наданих позивачем відповідачу послуг у спірний період.

Однак, за змістом ч.1, 2 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Тобто, відповідно до норм господарського процесу при зверненні до суду позивач самостійно визначає обсяг порушення свого права, спосіб його захисту, та тільки він вправі розпоряджатись предметом спору під час провадження у справі, а суд лише оцінює наявність підстав для захисту в межах заявленої вимоги. До того ж, з огляду на принцип рівності учасників судового процесу перед судом і законом суд не вправі самостійно змінювати (збільшувати) розмір позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, судом розглядається вимога про стягнення боргу в межах заявленого розміру.

В силу ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань.

За змістом ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом термін виконання відповідачем зобов’язання по сплаті наданих позивачем, та прийнятих відповідач послуг сплив, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем порушено умови договору в частині своєчасної оплати послуг, що свідчить про неналежне виконання відповідачем взятих на себе за договором зобов’язань.

Отже, враховуючи підтверджений матеріалами справи факт неналежного виконання відповідачем зобов’язання по оплаті отриманих від позивача у спірний період послуг, відсутність на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості, вимога позивача про стягнення з відповідача боргу є правомірною та задовольняється судом в повному обсязі в межах заявленого розміру.

Посилання відповідача на скрутне фінансове становище судом до уваги не приймається з огляду на відсутність відповідних доказів, а також відсутність правових підстав для звільнення відповідача від виконання зобов’язання.

Відповідно до п.5.3. договору за порушення терміну оплати «Об’єкт» сплачує «Аварійно-рятувальній службі» пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми оплати за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від простроченої суми оплати за кожен день прострочення.

З посиланням на вказану умову договору позивач просить стягнути з відповідача 1444грн.40коп. пені та 88318грн.63коп. штрафу.

Вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафу не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Аналіз доданого до позовної заяви розрахунку пені (а.с.25) свідчить, що в ньому відсутнє зазначення періоду, за який позивачем нараховується пеня. Вказаний недолік розрахунку унеможливлює здійснення судом його перевірки та встановлення дотримання позивачем вимог норм чинного законодавства під час нарахування пені, зокрема, в частині дотримання встановленого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України шестимісячного строку нарахування пені, а також звернення з даною вимогою в межах позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Крім того, згідно з ч.2 ст.343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 цього ж Закону визначає, що передбачений статтею 1 розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Наведена правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №3-114гс11 (№25/187) та від 07.11.2011 у справі №3-121гс11 (№5002-2/5109-2010).

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачена можливість стягнення пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості, у разі якщо порушено господарське зобов’язання, в якому хоча б одна сторона є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов’язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов’язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Однак аналіз вищенаведеної норми права, свідчить, що передбачені нею штрафні санкції застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов’язання, пов’язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Вищенаведена правова позиція викладена також в підп.2.2. п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань».

Таким чином позивач вправі нараховувати пеню лише в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, проте в порушення вимог чинного законодавства позивачем нараховано пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми оплати.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що позивачем не наведено в розрахунку періоду нарахування пені, що унеможливлює застосування визначеного в установленому законодавством порядку розміру облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період прострочення, розрахунок пені складено всупереч приписам ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, про що свідчить вказана в розрахунку кількість днів прострочення, тому суд приходить до висновку, що розрахунок пені не відповідає ані вимогам чинного законодавства, ані обставинам справи, в зв’язку з чим відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення 1444грн.40коп. пені.

Також не підлягає задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 88318грн.63коп. штрафу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

В силу ч. 1 ст.199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов’язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов’язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов’язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

За змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов’язання.

Згідно з ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. При цьому, на відміну від пені, обчислення штрафу не здійснюється за кожен день прострочення виконання зобов’язання.

Враховуючи, що в п.5.3. договору передбачено порядок нарахування штрафу за порушення терміну оплати послуг понад тридцять днів, але визначено порядок його обчислення за кожен день прострочення, що за своєю суттю є пенею, тому суд приходить до висновку, що вказана умова не може бути застосована, оскільки передбачає подвійне нарахування пені за одне й те ж порушення, але в різному розмірі у певний період.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені та штрафу є безпідставними, в зв’язку з чим не можуть бути задоволені.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, судом не застосовується позовна давність до цих вимог, про що заявлялось відповідачем.

З урахуванням вищевикладеного, позов належить задовольнити в частині стягнення з відповідача 15225грн.76коп. боргу по оплаті послуг, а в решті позовних вимог належить відмовити.

Приймаючи до уваги, що позивачем не заявлено суду про понесення ним інших витрат, пов’язаних з розглядом справи, крім судового збору, тому судом вирішується питання про розподіл лише судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, тому судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, в зв’язку з чим з відповідача на користь позивача належить стягнути 255грн.53коп. судового збору. В решті сума судового збору покладається на позивача.

Керуючись ст.14, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 165, 202, 233, 237, 238, 240, 241, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги 4 Державного пожежно-рятувального загону управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області (вул. Студентська, 2, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, ідентифікаційний код 38189181) до Державного підприємства «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» (провул.Урожайний. 16, м.Ніжин, 16600, ідентифікаційний код 00952634) про стягнення 104988грн.79коп. задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» (провул. Урожайний. 16, м. Ніжин, 16600, ідентифікаційний код 00952634) на користь 4 Державного пожежно-рятувального загону управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області (вул. Студентська, 2, м. Ніжин, Чернігівська область,16600, ідентифікаційний код 38189181) 15225грн.76коп. основного боргу та 255грн.53коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 1444грн.40коп. пені та 88318грн.63коп. штрафу відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено та підписано 06 серпня 2018 року.

Суддя                                                                                                                Т. Г. Оленич