РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року Справа № 903/179/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Огороднік К.М. , суддя Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Ільчук Н.О.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромипромислове підприємство «Ратнеагроліс» на рішення господарського сду у Волинської області від 14.06.2018 року у справі №903/179/18

за позовом Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропром промислове підприємство «Ратнеагроліс»

до Державного підприємства «Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»

про стягнення 39091,85 грн.

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Слободяник П.В. - довіреність №173/3 від 01.12.17 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 14.06.18р. у справі №906/179/18 (суддя Слободян О.Г.) відмовлено у позові Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Ратнеагроліс» до Державного підприємства «Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення 39091,85 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Ратнеагроліс» до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с.78-86).

В апеляційній скарзі зокрема зазначає, що зокрема, в рішенні суду І інстанції зазначено, що застосування ст.693 ЦК України до даних правовідносин є недопустимим, оскільки вона регулює відносини купівлі-продажу, а не надання послуг.

В даному випадку судом не беруться до уваги положення ст.8 ЦК України, яка передбачає: «Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).» Одночасно варто зазначити, що ЦК України "Послуги. Загальні положення" не врегульовані відносини стосовно попередньої оплати по договору про надання послуг.

Крім того, існує практика застосування ст. 693 ЦК України для регулювання правовідносин в межах договорів надання послуг. Зокрема, Постановою Вищого господарського суду України №10/162 від 27.01.2011р. В тексті вказаної постанови зазначено: «Проте, між сторонами існували договірні відносини, за аналогією із ст.693 Цивільного кодексу України, якщо у замовника відпала потреба у продовженні договірних відносин по наданню послуг ...то ... має право вимагати повернення невикористаних коштів попередньої оплати, перерахованих під час дії договору та на виконання договору.»

В рішенні господарського суду Волинської області також зазначається: «Посилання позивача на ч.3 ст.693 ЦК України, як на підставу нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами є безпідставним, оскільки дана стаття передбачає договірний обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), а не його право, як це встановлено п.4.2. договору №37 про закупівлю послуг за державні кошти.»

Даний судовий висновок не відповідає дійсним обставинам справи та положенням законодавства. Варто зазначити, що перерахунок попередньої оплати був дійсно правом, а не обов'язком позивача. Однак дане право було чітко передбачене умовами договору (п.4.2.), і користуючись ним позивач не здійснив ексцес, не вийшов за межі умов Договору, і таким чином виконав належним чином і в межах договору всі свої договірні зобов'язання. Встановлене в Договорі право замовника на передплату має відмінність від правовідносин, де передплата є обов'язком, лише в тому, що в даному оспорюваному випадку Замовник мав право самостійно вирішувати: застосовувати правовідносини передплати чи ні. Але у випадку їх застосування

- їх подальше регулювання здійснюється тотожно до випадків, де передплата є обов'язком сторони. Право, а не обов'язок передплати не нівелює саме поняття передплати, і воно і надалі є охоронюваним інтересом сторони.

Однак, ст.1212 ЦК України вказує: «Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.» Це означає, що у випадку якщо суд врахував безпідставним здійснення передплати позивачем, він в будь-якому випадку, керуючись даною нормою (1212ЦК України), повинен зобов'язати Відповідача повернути суму передплати.

Крім того, судом І інстанції не було взято до уваги зміст претензії, з якого вбачалось розірвання договору в односторонньому порядку замовником. В зв'язку з цим, з метою врегулювання даної обставини, позивач 19.06.2018р. скерував на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору з 25.06.2018 року. Вищевикладене підтверджується описом вкладення.

Господарським судом Волинської області було акцентовано увагу на неналежному розірванні договору позивачем. Однак, в дійсності розірвання чи не розірвання договору не звільняє відповідача від зобов'язань щодо повернення суми попередньої оплати, не впливає на розміри штрафних нарахувань, оскільки прострочення виконання зобов'язань Виконавцем настало з 31.10.2017р. З цієї дати сума попередньої оплати вважається заборгованістю.

Також в рішенні господарського суду Волинської області по справі №903/179/18 зазначено: «Позивачем у встановленому законом порядку не доведено ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Доводи позивача, викладені у позовній заяві не знаходять свого підтвердження, а тому суд дійшов висновку про відмову у позові.» В даному випадку важко зрозуміти, що саме судом вважається недоведеним, адже в суді доведено: перерахування суми передплати відповідачу, безпідставне невиконання ним у встановлені терміни договірних зобов'язань, право позивача на одностороннє розірвання договору.

Крім того, зобов'язання відповідача на повернення суми попередньої оплати Позивачу передбачається такими правовими нормами: ч.2 ст.693 ЦК України за аналогією закону ч.1 ст.8 ЦК України («Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.»), п.4 ч.1 ст.611 ЦК України («У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ...4) відшкодування збитків та моральної шкоди.»), ч.2-3 ст.612 ЦК України («Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.... Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.»), ч.2 ст.615 ЦК України («Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.»), ст.623 ЦК України (Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.), ч.1 ст.906 ЦК України (Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.)

Сума попередньої оплати є збитками, які поніс замовник внаслідок невиконання умов договору виконавцем, адже дані кошти були перераховані виконавцю, який взагалі в будь-якій мірі не виконав договірні зобов'язання. Внаслідок цього замовник отримав збитки, які одночасно являються доходом недобросовісного виконавця.

Підстави зобов'язання відповідача щодо сплати неустойки (пені)

Право на повернення і отримання суми попередньої оплати виникає у позивача з моменту прострочення договірних зобов'язань виконавцем. Внаслідок цього пеня нараховується на суму заборгованості (32000 гривень) починаючи з дати, коли виникло прострочення.

Пунктом 7.2. договору передбачено: «За прострочення термінів надання послуг Виконавець сплачує Замовнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення».

Пунктом 10.1. договору передбачено: « 10.1. Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до остаточного виконання сторонами зобов'язань за даним договором.».

Частинами 4,5 статті 261 ЦК України встановлено: «За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання».

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 3) сплата неустойки;

Згідно ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Підстави зобов'язання відповідача щодо сплати 3% річних

Згідно ст.625 ЦК України, боржник має сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підстави зобов'язання відповідача щодо сплати процентів за користування чужими грошовими коштами

Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч.3 ст.693 ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Згідно ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно оглядового листа №01-06/767/2013 Вищого господарського суду України , застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України).

Підстави зобов'язання відповідача щодо сплати інфляційних нарахувань.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

В п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Таким чином, враховуючи вищевикладені підстави та умови договору, до стягнення з відповідача підлягає:

1) заборгованість, що складається з суми попередньої оплати послуг;

2) неустойка у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня;

3) проценти за користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України;

4) три проценти річних від простроченої суми;

5) інфляційні нарахування;

6) судові витрати.

01.08.2018р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій останній звертає увагу суду на те, що згідно п. 4.1 договору розрахунки проводяться шляхом перерахування замовником коштів на рахунок виконавця після пред'явлення ним актів наданих послуг протягом 15-ти банківських днів. Також п. 4.2 договору передбачено, що замовник залишає за собою право на здійснення передоплати за надані послуги, розмір якої не перевищує 10 процентів від суми договору. Отже, на думку відповідача передоплата за послуги є правом, а не обов'язком замовника.

Крім цього відповідач звертає увагу суду на те, що стаття 693 Цивільного кодексу України передбачає договірний обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата). Дана стаття регулює відносини купівлі-продажу, а не надання послуг.

В претензії №263 від 04.12.2017р., яку відповідач отримав 05.12.2017р., що підтверджується печаткою ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", позивач зазначає, що договір №37 буде розірвано в односторонньому порядку у випадку, якщо виконавець залишить без уваги даний лист. Однак, в претензії позивачем не вказано точної дати, коли саме даний договір буде розірвано, а лише міститься прохання протягом 10 днів проінформувати замовника про стан виконання договірних зобов'язань, причин прострочення встановлених договором термінів та про дату остаточного та повного надання передбачених договором послуг. Також претензія не містить вимоги щодо повернення відповідачем попередньої оплати.

Будь яких інших претензій, листів чи повідомлень відповідача про сам факт розірвання договору чи повернення попередньої оплати, позивачем суду надано не було, а тому договір №37 про закупівлю послуг за державні кошти не вважається розірваним.

Пеня, 3% річних та інфляційні втрати нараховуються за несвоєчасне виконання саме грошових зобов'язань, а не за несвоєчасне надання послуг за договором.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.07.2018р. відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 01.08.2018р.

У зв'язку із перебуванням у відпустці судді Коломис В.В. з 30.07.2018 року по 28.08.2018 року було проведено автоматичну зміну складу колегії суддів від 31.07.2018 року визначено колегію суддів для розгляду справи №903/179/18 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Огороднік К.М.

25.07.20018 року на адресу суду надійшло клопотання директора ДП «СЛАП «Ратнеагроліс» Павляшик О.В. про відкладення розгляду апеляційної скарги на зручні для суду дату і час, починаючи з 13.08.2018 року у зв'язку з перебуванням уповноваженого представника позивача у щорічній відпустці.

Дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки ухвалою від 17.07.2018 року про відкриття апеляційного провадження явка повноважних представників у судове засідання не визнавалась обов'язковою. Крім цього статтею 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

01.08.2018 року представник відповідача у судове засідання з»явився, заперечення на апеляційну скаргу викладенні у відзиві на апеляційну скаргу підтримав.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне:

25.05.2017 року між ДП "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Ратнеагроліс" (замовник) та ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (виконавець) було укладено договір №37 про закупівлю послуг за державні кошти.

За умовами п. 1.1 договору виконавець бере на себе зобов'язання щодо надання послуг з розробки проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування ДП "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Ратнеагроліс". Площа земельних ділянок складає 19000га.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що моментом закінчення надання послуг виконавцем є отримання замовником відповідної документації та її обмінних файлів, що включає в себе проекти обумовленої кількості земельних ділянок з висновками експертиз про якість та відповідність даних проектів вимогам, а також отримання відповідних витягів із Державного земельного кадастру про земельні ділянки у повній відповідності кількості земельних ділянок. Отримання послуг засвідчується відповідними актами з підписами сторін.

Згідно п. 2.1 договору №37 якість наданих послуг повинна відповідати діючому законодавству України, умовам проведеної державної закупівлі та даного договору. Виконавець підписанням договору засвідчує замовника про наявність в нього відповідних ліцензій та дозволів для забезпечення надання послуг в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.1 договору сума договору становить 323171,22грн., у т.ч. ПДВ 53861,87грн.

Згідно п.4.1 договору розрахунки проводяться шляхом перерахування замовником коштів на рахунок виконавця після пред'явлення ним актів наданих послуг протягом 15-ти банківських днів.

Також п.4.2 договору передбачено, що замовник залишає за собою право на здійснення передоплати за надані послуги, розмір якої не перевищує 10% від суми договору.

Відповідно до п.6.2.4 договору замовник має право не здійснювати оплату за послуги у разі неналежного оформлення або не подачі виконавцем необхідних документів.

Отже, здійснення передоплати за послуги є правом, а не обов'язком замовника.

Позивач - ДП "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Ратнеагроліс" відповідно до п. 4.2 договору скористався своїм правом та перерахував відповідачу 32000грн. передоплати, що підтверджується платіжним дорученням №3819 від 20.07.2017р.

Згідно п. 5.1 договору послуги вважаються наданими з моменту виконання всіх умов договору та отримання замовником відповідних актів державного зразка. Строки надання послуг: 3 місяці з моменту підписання договору, але не довше як до 30.10.2017р.

Відповідач в порушення строків, встановлених п. 5.1 договору №37, не надав вчасно позивачу послуги з розробки проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування. В зв'язку з цим позивач направив на адресу відповідача претензію №263 від 04.12.2017р. з проханням протягом 10 днів поінформувати ДП "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Ратнеагроліс" про стан виконання договірних зобов'язань, причини прострочення встановлених договором термінів, а також дату остаточного та повного надання передбачених договором послуг за електронною та поштовою адресами замовника. Також зазначив, що у випадку залишення без уваги претензії, замовником буде розірвано вказаний договір в односторонньому порядку згідно п.6.4.3 договору, а дії виконавця будуть оскаржені у господарському суді Волинської області.

25.04.2018р. відповідач надіслав на адресу позивача для погодження та підписання виконавчий кошторис та акт готовності науково-технічної продукції та здачі-приймання робіт на суму 63322,07грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом перерахування замовником коштів на рахунок виконавця після пред'явлення ним актів наданих послуг протягом 15-ти банківських днів.

Як встановлено місцевим господарським судом в позовній заяві та у судовому засіданні під час розгляду справи по суті, позивач посилається на ст. 693 ЦК України. Однак, дана стаття передбачає договірний обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата).

Крім цього дана стаття регулює відносини купівлі-продажу, а не надання послуг.

Відповідно до ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 905 ЦК України передбачено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" порушив строки виконання зобов'язання за договором і в строк до 30.10.2017р. не надав позивачу - ДП "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Ратнеагроліс" послуг з розробки проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно п.п.6.2.1 договору замовник має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов'язань виконавцем, попередньо повідомивши його про це.

Колегія суддів вважає, що в претензії №263 від 04.12.2017р., яку відповідач отримав 05.12.2017р. та підтверджується печаткою ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", позивач зазначає, що договір №37 буде розірвано в односторонньому порядку у випадку, якщо виконавець залишить без уваги даний лист. Однак, в претензії позивачем не вказано точної дати, коли саме даний договір буде розірвано, а лише міститься прохання протягом 10 днів проінформувати замовника про стан виконання договірних зобов'язань, причин прострочення встановлених договором термінів та про дату остаточного та повного надання передбачених договором послуг. Також претензія не містить вимоги щодо повернення відповідачем попередньої оплати.

Будь яких інших претензій, листів чи повідомлень відповідача про сам факт розірвання договору чи повернення попередньої оплати, позивачем суду надано не було, а тому договір №37 про закупівлю послуг за державні кошти на день розгляду справи в суді не вважається розірваним.

Щодо нарахованої позивачем пені, процентів за користування чужими грошовими коштами, 3% річних та інфляційних нарахувань на суму передоплати, то слід зазначити наступне.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язанняза кожен день прострочення виконання.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що пеня, 3% річних та інфляційні втрати нараховуються за несвоєчасне виконання саме грошових зобов'язань, а не за несвоєчасне надання послуг за договором.

Згідно ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Посилання позивача на ч. 3 ст. 693 ЦК України, як на підставу нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами є безпідставним, оскільки дана стаття передбачає договірний обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), а не його право, як це встановлено п. 4.2 договору №37 про закупівлю послуг за державні кошти.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії»).

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення господарського суду Волинської області від 14.06.18р. у справі №903/179/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Ратнеагроліс» - без задоволення.

Керуючись ст.ст.269, 270, 272, 273, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Ратнеагроліс» на рішення господарського суду Волинської області від 14.06.2018р. у справі №903/179/18 - залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складений "06" серпня 2018 р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Дужич С.П.