РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2018Справа № 910/3397/18

За позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до 1. Міністерства юстиції України, м. Київ

2. Державної казначейської служби України

про стягнення матеріальної шкоди

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кукота О.Ю.

Представники сторін:

від позивача - Яковенко П.А. (представник за довіреністю)

від відповідача-1 - Михайлов С.І. (представник за довіреністю)

від відповідача-2 - не з'явились

В судовому засіданні 26.07.2018р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача-1, що повний текст рішення буде складено та підписано 09.08.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

22 березня 2018 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (позивач) на розгляд суду надійшла позовна заява № 31/13-887 від 19.03.2018 року до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби (відповідач-1) та Державної казначейської служби України (відповідач-2) про стягнення матеріальної коди в розмірі 9 800 402,14 грн. (дев'ять мільйонів вісімсот тисяч чотириста дві гривні 14 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовані бездіяльністю відповідача-1 та порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження" по виконанню наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.02.2012 року у справі № 5002-16/5298-2011, чим порушено права позивача та завдано матеріальної шкоди.

Відповідач-1 надав відзив на позов, проти задоволення позовних вимог заперечує, мотивуючи це тим, що позивачем не надано доказів наявності прямого причинного зв'язку між діями чи бездіяльністю відповідача-1 та заподіяною шкодою та її розміром.

Відповідач-2 відзиву на позов не надав, участь свого представника в судових засідання не забезпечив, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 року у справі № 910/3397/18 позовну заяву № 31/13-887 від 19.03.2018 року Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишено без руху, надано Дочірній компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" строк до 13.04.2018 року для виправлення встановлених судом недоліків.

05 квітня 2018 року через відділ діловодства суду від Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" надійшла заява № 31/13-1154 від 04.04.2018 року на виконання ухвали суду від 26.03.2018 року про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3397/18; ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.05.2018 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 03.05.2018 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/3397/18 до судового розгляду по суті на 05.06.2018 року. Про дату, час і місце судового засідання відповідача-2 повідомлено ухвалою від 03.05.2018 року.

В судових засіданнях 05.06.2018 року, 19.06.2018 року, 12.07.2018 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 26.07.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача-1 проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити в позові.

Представник відповідача-2 в судове засідання 26.07.2018 року не з'явився.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.11.2016 року скаргу № 31/13-389 від 04.02.2016 Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що призвело до невиконання наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.02.2012 у справі №5002-16/5298-2011 та не стягнення грошових коштів на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Вказану ухвалу залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017р. та постановою Вищого господарського суду України від 24.04.2017р.

Зазначеними судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено наступне:

«Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 24.01.2012 року у справі №5002-16/5298-2011 позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволено; стягнуто з Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» 102 307 483,77 грн. основного боргу, 4 405 514,13 грн. пені, 3 146 689,15 грн. інфляційних збитків, 2 191 738,86 грн. 3 % річних, 56 460,00 грн. судового збору.

13.02.2012 року на виконання рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 24.01.2014 року у справі №5002-16/5298-2011 видано наказ.

29.05.2012 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 32799220 з примусового виконання вищевказаного наказу.

Постановами від 16.05.2013 року виконавцем було стягнуто з боржника виконавчий збір, накладено арешт на кошти боржника, приєднано виконавче провадження № 32799220 до складу зведеного виконавчого провадження щодо боржника, загальна сума стягнення по якому становила 325 121 902,89 грн.

Під час здійснення виконавчого провадження, з підстав передбачених пунктом 15 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент подання скарги), виконавче провадження щодо боржника неодноразово зупинялося з огляду на застосування до боржника процедури погашення заборгованості підприємствами паливо-енергетичного комплексу, визначеної Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу».

15.10.2015 року держаним виконавцем Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції прийнято постанову про поновлення виконавчого провадження у зв'язку з закінченням терміну дії процедури погашення заборгованості підприємствами паливо-енергетичного комплексу.

31.12.2015 року державним виконавцем прийнято постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження та постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 2, 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова про повернення виконавчого документу мотивована тим, що оскільки боржник знаходиться на території Автономної республіки Крим, на якій відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» заборонено вчинення правочинів щодо нерухомого майна, державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника та перевірити його майновий стан.

Державним виконавцем на виконання приписів Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», керуючись пунктом 15 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», з моменту відкриття виконавчого провадження до часу повернення виконавчого документу, виконавче провадження неодноразово зупинялось та поновлювалось. Згідно матеріалів виконавчого провадження відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції не було виконано приписи як Закону України «Про виконавче провадження», так і Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5, не було вчинено дій з метою перевірки майнового стану боржника протягом всього часу перебування виконавчого документу на виконанні, з урахуванням часу зупинення виконавчого провадження, відповідно в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази вжиття дій щодо звернення стягнення на грошові кошти, а також вчинення дій щодо виявлення та звернення стягнення на майно боржника. В межах виконавчого провадження боржником за виконавчим документом сплачено 102 307 483,77 грн., залишок боргу становить 9 800 402,14 грн., тобто, рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 24.01.2012 не виконано в повному обсязі.».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено положеннями ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що, відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню (далі - рішення)

Згідно з частиною 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Позови про відшкодування збитків у випадку неналежного виконання зобов'язання (ст.623 Цивільного кодексу України) та позадоговірну (деліктну) відповідальність (1166 Цивільного кодексу України) не є тотожними.

Склад цивільного правопорушення у позовах про відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням зобов'язань відповідачем дещо відрізняється від складу делікту. Так доказуванню підлягає: порушення відповідачем господарського зобов'язання, збитки, причинно-наслідковий зв'язок, вина.

Відповідно до положень статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди;

г) вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу державної виконавчої служби) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. (Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12(5023/9057/11), від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012).

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що відшкодовуванню підлягає шкода, яка фактично завдана матеріальним благам особи незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. У разі наявності лише незаконної бездіяльності державного органу без настання наслідків у вигляді шкоди, відсутні правові підстави для її відшкодування.

Відповідно до ст.1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Необхідною підставою для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії чи бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, в той час як відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Позивач стверджує, що матеріальної шкодою, завданою позивачу органом державної виконавчої служби є залишком боргу, що підлягав сплаті на користь позивача на підставі судового рішення, у розмірі 9 800 402,14 грн.

Суд вважає, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання стягувачем присудженого судом.

Факт бездіяльності державного виконавця щодо виконання судового рішення у справі №5002-16/5298-2011 встановлений судовими рішеннями, що набрали законної сили.

При цьому, визнана судом бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції у межах примусового виконання наказу суду не є встановленою обставиною та підставою, з наявністю яких законодавець пов'язує можливість покладення на державний орган відшкодування заявлених до стягнення сум.

Судовими рішеннями, на які посилається позивач, зокрема, встановлено, що «в межах виконавчого провадження боржником за виконавчим документом сплачено 102 307 483,00 грн., залишок боргу становить 9 800 402,14 грн., тобто рішення суду не виконано в повному обсязі».

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Позивачем не було надано суду доказів, які б вказували саме на причинний зв'язок між бездіяльністю державного органу та завданням шкоди.

Шкода, що має бути відшкодована є, зокрема, зменшенням блага особи в результаті порушення її матеріального права. Відшкодуванню підлягає та шкода, яка спричинила для вказаної особи певні невигідні матеріальні наслідки.

Після постановлення судових рішень, якими визнано бездіяльність державної виконавчої служби, виконавчою службою вчиняються дії спрямовані на виконання рішення Господарського суду Автономної республіки Крим у справі №5002-16/5298-2011, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.12.2017 року, запитом державного виконавця від 05.12.2017 року, постановою про арешт коштів боржника від 06.12.2017 року, постановою про арешт майна боржника від 06.12.2017 року та платіжною вимогою №101/9-1 від 09.01.2018 року.

Таким чином, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом триває виконання рішення Господарського суду Автономної республіки Крим у справі №5002-16/5298-2011.

За таких обставин, суд не вважає доведеним факт понесення позивачем матеріальної шкоди в розмірі, заявленому до стягнення.

Позивач відповідно до позову посилається на положення пункту 9 роз'яснення Вищого господарського суду України №02-5/215 від 01.04.1994 року «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди».

Вказаними положеннями встановлено, що у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Позивач вказує, що в Єдиному державно реєстрі судових рішень за період з 29.05.2012 року по 15.04.2014 року містяться рішення про стягнення на користь ОП «Кримтеплокомуненерго» заборгованості. За таких обставин, позивач стверджує про наявність у боржника грошових коштів, які орган ДВС зобов'язаний стягнути з боржника та перерахувати на рахунок позивача.

Проте, один лише факт наявності судових рішень про стягнення коштів не може свідчити саме про наявність коштів у особи, на користь якої було винесено таке рішення.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження завдання позивачу матеріальної шкоди внаслідок бездіяльності відповідача в розмірі суми, заявленої до стягування.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.08.2018р.

Суддя О.В. Котков