РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року Справа №903/196/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І. Ю. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Рильнику Д.М.

за участю представників сторін:

Приватний виконавець виконавчого округу Волинської області - ОСОБА_1 (службове посвідчення №0025 від 01.06.2017 року)

ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин - ОСОБА_3 (довіреність №1-4/101 від 10.01.2018 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин на рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 року по справі №903/196/18 (проголошеного суддею Дем'як В.М. в м. Луцьк, повний текст рішення складено 16.05.2018р.)

позивач: ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин

відповідач 1: ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю ВМП

відповідач 2: Нововолинський міський відділ державної виконавчої служби

відповідач 3: Приватний виконавець виконавчого округу Волинської області - ОСОБА_1

про визнання права власності на транспортні засоби

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 08.05.2018 у справі № 903/196/18 за позовом ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю ВМП, відповідача, Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби, відповідача, Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортні засоби - в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин звернувся до господарського суду з позовом про визнання права власності на спірні транспортні засоби на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, однак не подав належних та допустимих доказів для підтвердження наявності правових підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням апелянт ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин подав до Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задоволити, рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 у справі №903/196/18 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити, а саме: визнати за ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин право власності на транспортні засоби:

- Марка БАЗ, модель - Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі № Y7FT71313B0000328, повна маса - 7500, маса без навантаження 4245, категорія С1, обєм двигуна -5675, тип пального-D, колір білий, кількість сидячих місць з місцем водія 2, рік випуску 2011, реєстраційний номер АС8536ВI;

- Марка БАЗ, модель Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі № Y7FT71313B0000330, повна маса - 7500, маса без навантаження 4245, категорія С, обєм двигуна -5675, тип пального-D, колір білий, кількість сидячих місць з місцем водія 3, рік випуску 2011, реєстраційний номер АС1236ВI.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що метою подання позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою, оскільки до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна не має права розпоряджатися цим майном, оскільки права власності на нього зберігається за продавцем, однак, покупець має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що докази, якими позивач підтверджує здійснену оплату є суперечливими та ставлять під сумнів факт оплати.

Окрім того, відповідно до податкової декларації ОСОБА_2 "ВМП" здійснило реєстрацію податкової накладної по даних транспортних засобах.

Різницю в сумі оплати за транспортні засоби позивач пояснює тим, що працівниками позивача була здійснена переплата по даному договору, оскільки платежі здійснювалися частинами та зараховувалися за придбання іншого майна.

А тому, апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин на рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 року у справі №903/196/18 залишено без руху.

19.06.2018 від апелянта надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень №6 від 15.06.2018 року, №7 від 15.06.2018 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин на рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 року у справі №903/196/18, призначено справу №903/196/18 до розгляду на 23 липня 2018 р.

19.07.2018 та 20.07.2018 року від ОСОБА_2 "ВМП" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 1 посилається на те, що транспортні засоби зазначені позивачем у позовній заяві ним були реалізовані, а тому їх власником є ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин, у зв'язку з чим просить апеляційну скаргу задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задоволити.

В судове засідання 23.07.2018 року з'явились представник ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин, приватний виконавець виконавчого округу Волинської області - ОСОБА_1.

ОСОБА_2 ВМП та Нововолинський міський відділ державної виконавчої служби не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників, хоча були належним чином повідомлені про час і дату судового засідання, що пдтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями, явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що неявка в судове засідання ОСОБА_2 ВМП та Нововолинський міський відділ державної виконавчої служби не перешкоджатиме перегляду рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 року по справі №903/196/18.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Представник ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених у ній.

Приватний виконавець виконавчого округу Волинської області - ОСОБА_1 заперечив проти апеляційної скарги позивача, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду заслухала присутніх представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, відзив на апеляційну скаргу, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1, 2 ст.16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач, відповідно до ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 визначено, що ч.2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Субєкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України.

Таким чином, сторона при зверненні з позовом до господарського суду повинна довести, що її субєктивне право порушено, не визнано чи оспорюється, а обєктом захисту є її охоронюваний законом інтерес.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач вернувся до господарського суду з позовом до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю ВМП, Нововолинського міського відділу державної виконавчої служби, Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортні засоби:

- марка БАЗ, модель Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі № Y7FT71313B0000328, повна маса - 7500, маса без навантаження 4245, категорія С1, обєм двигуна -5675, тип пального-D, колір білий, кількість сидячих місць з місцем водія 2, рік випуску 2011, реєстраційний номер АС8536ВI;

- марка БАЗ, модель Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі № Y7FT71313B0000330, повна маса - 7500, маса без навантаження 4245, категорія С, обєм двигуна -5675, тип пального-D, колір білий, кількість сидячих місць з місцем водія 3, рік випуску 2011, реєстраційний номер АС1236ВI;

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19.05.2017р. між ОСОБА_2 ВМП та ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин укладено договір купівлі-продажу транспортних засобів та обладнання до них №19/05/17, згідно якого позивач в повному обсязі оплатив за товар - транспортні засоби. Нововолинським відділом державної виконавчої служби відкриті виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_2 ВМП заборгованостей. Останній звертає увагу суду на те, що провести державну реєстрацію права власності на транспортні засоби за ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин не можливо, оскільки накладені арешти на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_2 ВМП, яке виступало продавцем транспортних засобів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з умовами договору №19/05/17 від 19.05.2017р.(а.с. 17-18), а саме, пунктом 1.1 договору сторони передбачили, що продавець зобовязується продати покупцеві товар, а покупець зобовязується прийняти товар та своєчасно оплатити його в порядку та на умовах відповідно до договору.

Відповідно до п. 3.2 договору встановлено, що на момент передачі товару покупець зобовязаний направити свого представника з паспортом, що посвідчує його особу та оригіналом довіреності на отримання товару для підписання товаросупровідних документів. Передача вважається виконаною з моменту передачі товару покупцю або уповноваженому ним представнику. При передачі товару здійснюється його приймання по кількості та якості.

Згідно п. 3.3 договору визначено, що право власності на товар та ризик випадкової загибелі (псування, пошкодження, знищення) товару переходить до покупця з моменту отримання товару від продавця (підписання видаткових накладних та акту приймання-передачі).

19.05.2017р. сторони погодили перелік та вартість майна (транспортних засобів та обладнання до них), яке продавець передає, а покупець приймає, даний додаток є актом приймання передачі майна, який підписаний та скріплений печатками юридичних осіб. (а.с.19-23).

До матеріалів справи позивачем долучено платіжні доручення на загальну суму 2500350 грн., а саме: №18529 від 19.08.2017р. на суму 1 000 000,00 грн., №18528 від 19.08.2017 р. на суму 1 21 041,08 грн., №18657 від 28.08.2017р. на суму 379 108,92 грн., №20064 від 12.10.2017р. на суму 100 200,00 грн. (а.с. 36-39).

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Проте юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності (абзац другий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.05.2005 № 4-рп/2005 у справі про права акціонерів ЗАТ).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

Отже, на підтвердження наявності у Позивача суб'єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, тобто право власності.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях ЗУ "Про дорожній рух" та Порядку, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

ЗУ "Про дорожній рух" визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров'я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 34 ЗУ "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Закупівля за державні кошти бланків реєстраційних документів та номерних знаків для транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог законодавства тими органами, на які покладений обов'язок щодо їх реєстрації.

Згідно з пунктом 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

Крім того, відповідно до пункту 8 Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід'ємно пов'язаний з обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що протягом десяти днів після укладення договору купівлі-продажу від 19.05.2017 року відповідач звертався до уповноваженого органу МВС для зняття з обліку, а позивач для постановки на облік транспортних засобів марки БАЗ, модель Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі №Y7FT71313B0000328, марки БАЗ, модель Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі №Y7FT71313B0000330.

Також, позивачем не було надано доказів в підтвердження того, що в силу тих чи інших обставин ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин не мав можливості здійснити державну реєстрацію транспортних засобів в строк та порядку встановленому законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що докази якими позивач підтверджує здійснену оплату є суперечливими та містять відомості, які ставлять під сумнів факт здійсненої оплати, оскільки сума, яку було перераховано за ними становить 2 500 350 грн., тоді як загальна сума договору становить 1 560 150 грн. згідно акту приймання-передачі від 19.05.2017р. (а.с. 19-23).

Такі обставини унеможливлюють встановити факт здійснення оплати саме за транспортні засоби стосовно, яких позивач просить визнати право власності вартістю 61 000 грн.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що різниця в сумі оплати виникла у зв'язку із здійсненням переплати за договором купівлі-продажу №19/05/17 від 19.05.2017 року.

Апелянтом не надано доказів, які б підтверджували факт повернення зайво сплачених коштів за даним договором.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що, 31.10.2017р. між ОСОБА_2 ВМП (заставодавцем) та ОСОБА_2 Птахокомлекс Губин (заставодержателем) був укладений договір застави транспортних засобів.

Відповідно до п.3.1, 3.2 даного договору сторони погодили , що предметом застави є :

- марка БАЗ, модель Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі №Y7FT71313B0000328, повна маса - 7500, маса без навантаження 4245, категорія С1, обєм двигуна -5675, тип пального-D, колір білий, кількість сидячих місць з місцем водія 2, рік випуску 2011, реєстраційний номер АС8536ВI, який належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ №284725, виданого РЕГ Нововолинським МРВ УМВС України у Волинській області 17.09.2013р.

- марка БАЗ, модель Т713.13, тип Фургон-С, номер шасі № Y7FT71313B0000330, повна маса - 7500, маса без навантаження 4245, категорія С, обєм двигуна -5675, тип пального-D, колір білий, кількість сидячих місць з місцем водія 3, рік випуску 2011, реєстраційний номер АС1236ВI, який належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ №021054, виданого РЕГ Нововолинським МРВ УМВС України у Волинській області 23.07.2013р.

Вартість вищезазначеного предмета застави за домовленістю сторін складає 400000,00 грн., тобто в договорі застави вартість майна сторони визначили у сумі 400000 грн., тоді як вартість цього ж майна за договором купівлі-продажу за №19/05/17 від 19.05.2017р. (акт приймання передачі ( а.с. 19-23) визначено в сумі 61 000 грн.

А тому, колегія суддів вважає, що такі дії позивача ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин та відповідача ОСОБА_2 ВМП стосовно спірного майна є не послідовними та суперечливими, оскільки за договором купівлі-продажу вартість майна є значно меншою ніж за договором застави.

Окрім того, уклавши договір застави транспортних засобів 31.10.2017 року ОСОБА_2 Птахокомплекс Губин та ОСОБА_2 ВМП підтвердили той факт, що станом на 31.10.2017 року власником транспортних засобів було ОСОБА_2 ВМП, а не позивач.

Щодо посилань апелянта на те, що він звернувся до господарського суду з позовом про визнання права власності на спірні транспортні засоби на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів, скажімо, на житловий будинок, автомашину тощо. За таких обставин, коли субєктивне право власності ще безпосередньо іншими особами не порушене, власник майна може звернутися до суду з позовом про визнання права власності, який матиме самостійне правове значення і не вимагатиме винесення будь-якого зобовязуючого рішення для інших осіб, оскільки у цьому випадку навіть відсутня така сторона, як відповідач.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин (фізична чи юридична особа, держава, територіальна громада), який вважає себе власником (субєктом права господарського відання або оперативного управління, іншого речового права) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Позивачем може бути і власник, який втратив документ, що посвідчує його право власності.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи (йдеться про осіб, які не визнають, заперечують та оспорюють право власності) не перебувають із власником у зобовязальних відносинах.

Вимога про визнання права власності може бути додатковою до іншої вимоги (наприклад, до позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, про усунення порушень права власності, не повязаних з порушенням володіння, про виключення майна з опису тощо). Спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи, коли це право оспорюється або не визнається іншими особами, зокрема органами державної влади.

Позивач звертаючись до господарського суду з позовними вимогами про визнання права власності на транспортні засоби на підставі ст. 392 ЦК України не довів, що в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не подав належних та допустимих доказів в підтвердження наявності правових підстав для задоволення позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням обставин справи.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

А тому, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин та скасування рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 року по справі №903/196/18.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Птахокомплекс Губин на рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 року по справі №903/196/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 08.05.2018 року по справі №903/196/18 залишити без змін.

3. Справу №903/196/18 повернути до господарського суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "26" липня 2018 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Савченко Г.І.