ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Черкаси справа № 925/409/18

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Кадусі Н.В., за участю представників сторін: позивача - Пінтійської Н.І. за довіреністю, відповідача - не з'явились, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремікс» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Птахоплемзавод «Коробівський» про стягнення 83044 грн. 24 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кремікс» звернувся в господарський суд з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Птахоплемзавод «Коробівський» (далі - відповідач) про стягнення, на підставі договору поставки № 7 від 18.12.2015 року, 33274 грн. 52 коп. пені, 28347 грн. 39 коп. 18% річних, 21422 грн. 33 коп. інфляційних збитків, що разом становить 83044 грн. 24 коп. та відшкодування понесених судових витрат - сплаченого судового збору у розмірі 1762 грн.

Позов мотивований порушенням відповідачем строків та порядку розрахунків за поставлений йому позивачем товар згідно договору поставки № 7 від 18.12.2015 року.

Ухвалою суду від 27.04.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 925/409/18, справу призначено за правилами загального позовного провадження, зобов'язано позивача надати усі документи в обґрунтування позовних вимог та оригінали цих документів для огляду в судовому засіданні; довідку (витяг) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо позивача та відповідача станом на день розгляду справи; а відповідача - письмовий відзив на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову у разі їх наявності; довідку (витяг) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Копії ухвал суду від 27.04.2018 направлені сторонам рекомендованими листами з повідомленням про вручення за адресами, зазначеними позивачем у позовній заяві, їм вручені 03.05.2018, що підтверджується повідомленнями відділень поштового зв'язку про вручення, які приєднані до матеріалів справи (а. с. 89, 90).

Відповідач 15.05.2018 року засобами електронного зв'язку надіслав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності на стягнення неустойки у розмірі 20418 грн. 31 коп., нарахованої за видатковою накладною № 4875 від 05.12.2016 року на суму 303435 грн., та не вірно розраховано інфляційні втрати на суму боргу у розмірі 159240 грн. згідно видаткової накладної № 2721 від 17.08.2017 року. Зазначені обставини є підставою відмови у задоволенні позову в цій частині.

Позивач 28.05.2018 року подав письмову відповідь на відзив, у якій на спростування доводів відповідача обґрунтував правильність свого розрахунку розміру інфляційних втрат, заперечення відповідача на позов в частині пропущення строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки у розмірі 20418 грн. 31 коп., нарахованої за видатковою накладною № 4875 від 05.12.2016 року на суму 303435 грн., визнав.

В засіданнях суду позивач в особі свого представника позов, з підстав і в розмірі, викладених у позовній заяві і його письмовій відповіді на відзив, підтримала і просила задовольнити повністю.

Відповідач явку свого представника в засідання суду не забезпечив, хоч про місце, дату і час судового розгляду справи був повідомлений належним чином. За його клопотанням від 25.05.2018 (вх. № 15013, а.с. 98) ухвалою суду від 29.05.2018 підготовче засідання було відкладене на 12.06.2018 року. Ухвалою суду від 12.06.2018 року у повторному клопотанні представника відповідача про відкладення розгляду справи від 11.06.2018 (вх. № 16582/18, а. с. 127) було відмовлено. Цією ж ухвалою підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 статті 202 ГПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи або його представника, якщо їх було належним чином повідомлено про судове засідання, у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ст.ст. 233, 240 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє частково з таких підстав.

18.12.2015 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «КреМікс», як постачальник, і відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Птахоплемзавод «Коробівський», як покупець, уклали договір поставки № 7 (далі - Договір, а. с. 27-28), за умовами пункту 1.1 якого Постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначеними цим Договором, виготовити і поставити покупцю кормові добавки, замінники молочних кормів, вітамінно-мінеральні суміші (премікси), білково-вітамінні добавки, комбікорм (далі - товар), а Покупець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти і оплатити товар.

Сторони погодили усі істотні умови Договору, і зокрема, домовилися про таке:

п. 2.1. - ціна товару встановлюється в національній валюті України, є договірною і вказується Постачальником в рахунках-фактурах та видаткових накладних;

п. 2.2. - загальна сума договору становить підсумок вартості окремих партій товару, поставлених Покупцю по видатковим накладним протягом дії цього Договору;

п. 7.1. - Покупець протягом трьох робочих днів після отримання рахунку-фактури здійсню 100% попередню оплату товару шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника;

п. 8.1. - у випадку порушення своїх зобов'язань сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством України;

п. 8.4. - за кожний день прострочення платежу понад строк, передбачений п. 7.1. Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, яка діяла в період прострочення, за весь період такого прострочення.

Відповідно до п. п. 12.9, 12.10 Договору, Договір набрав чинності з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2017 року. У разі, якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії цього Договору не заявлять у письмовій формі про свій намір розірвати або змінити його, строк дії Договору автоматично продовжується на 1 календарний рік. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало порушення під час дії Договору.

Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений їхніми печатками.

До Договору поставки сторонами укладено Додаткову угоду №1 від 23.03.2016 року та Додаткову угоду № 2 від 13.09.2016 року, які є невід'ємними частинами Договору поставки № 7 від 18.12.2015 року.

Додатковою угодою № 1 сторони, зокрема, п. 4.1. договору виклали в наступній редакції «поставка партії товару здійснюється протягом 3 робочих днів з моменту виставлення рахунку-фактури на оплати партії товару Покупцю»; п. 7.1. - «оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з дати поставки товару»; доповнили договір п. 8.5. та виклали його в наступній редакції «якщо Покупець прострочив виконання грошового зобов'язання, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також вісімнадцять процентів річних від простроченої суми за весь період прострочення по оплаті».

Додатковою угодою № 2 сторони вирішили змінити п. 7.1. договору та викласти його наступній редакції «оплата товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару».

Із видаткових накладних: № 3882 від 14.09.2016 року, № 4868 від 02.12.2016 року, № 4875 від 05.12.2016 року, № 2583 від 03.08.2017 року, № 2721 від 17.08.2017 року (а.с. 35-39), товарно-транспортних накладних: № Р3882 від 14.09.2016 року, № Р4868 від 02.12.2016 року, № Р4875 від 05.12.2016 року, № Р2583 від 03.08.2017 року, № Р2721 від 17.08.2017 року (а.с. 69-77), вбачається, що за період з 14.09.2016 року по 17.08.2017 року позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 984204 грн., відповідач в особі уповноважених довіреностями № 515 від 14.09.2016 року, № 10147 від 02.12.2016 року, № 459 від 03.08.2017 року, № 487 від 18.08.2017 року представників товар прийняв (а.с. 40-43). Для оплати поставленого товару позивач виписав і передав відповідачу рахунки-фактури № 3865 від 14.09.2016 року, № 4850 від 02.12.2016 року, № 2505 від 02.08.2017 року, № 2654 від 17.08.2017 року (а.с. 31- 34).

Відповідно до виписки по особовому рахунку позивача, відповідач товар оплатив з порушенням встановлених у п. 7.1. Договору строків, що стало підставою для нарахування позивачем, заявлених у даному позові до стягнення, пені, 18 % річних та інфляційних втрат (45-68).

За розрахунком позивача, на момент подання позовної заяви, зобов'язання відповідача по оплаті товару, поставленого йому згідно Договору поставки № 7 від 18.12.2015 року відсутнє, пеня, 18% річних та інфляційні втрати за несвоєчасний розрахунок становлять 33274 грн. 52 коп., 28347 грн. 39 коп., 21422 грн. 33 коп. відповідно, що разом складає 83044 грн. 24 коп. Вимога позивача до відповідача про їх стягнення є предметом спору у справі, що розглядається.

Отже, спірні правовідносини сторін виникли із договору поставки № 7 від 18.12.2015, вимоги позивача витікають із суті прав та обов'язків сторін за цим договором.

Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов'язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, параграфом 1 глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов'язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов'язання, відповідальність за порушення зобов'язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ст. 11 ч. ч. 1, 2 п. 1, ст. 16 ч. 2 п. п. 5, 8 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб'єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов'язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов'язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов'язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 202 ГК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України: порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виконання зобов'язання, згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позову в частині вимог про стягнення пені, нарахованої позивачем за видатковою накладною № 4875 від 05.12.2016 року на суму заборгованості 303435 грн., відповідач послався на порушення позивачем порядку її нарахування та заявив про застосування позовної давності в цій частині вимог як на підставу відмови у задоволенні позову в цій частині у відповідності до ст.ст. 258 ч. 2 п. 1, 267 ч. 4 ЦК України.

Статтями 256-258, 260, 261, 263, 264 ЦК України визначено поняття позовної давності, її загальну і спеціальну тривалість, правила обчислення, початок перебігу, умови зупинення і переривання перебігу позовної давності. За їх змістом, зокрема, встановлено, що: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256); позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258); перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261); позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 3-5 ст. 267).

При вирішенні заяви відповідача про застосування позовної давності до спірних вимог суд також керується роз'ясненнями Пленуму Вищого господарського суду України, викладеними в його постанови N 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Із розрахунку позивача вбачається, що по договору поставки № 7 від 18.12.2015 по видатковій накладній № 4875 від 05.12.2016 року проведена поставка товару на суму 303435 грн., остаточна оплата товару здійснена 30.05.2017. За період прострочення з 05.01.2017 по 29.05.2018 року позивачем нараховано до стягнення 22290 грн. 09 коп. пені (а.с. 15).

Позивач звернувся до господарського суду з вимогами про стягнення заборгованості по Договору поставки № 7 від 18.12.2015 року, в тому числі і пені, 24.04.2018 року (згідно експрес-накладної ТОВ «Нової Пошти» № 5486 від 24.04.2018 року, а.с.88).

Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином рік, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою, становить з 23.04.17. по 23.04.18, а період для розрахунку пені з 05.01.2017. по 23.04.17. виходить за межі року, що передує зверненню позивача до суду із вимогою про стягнення пені за Договором. Відтак, суд погоджується із доводами відповідача, наведеними його представником у відзиві на позовну заяву, щодо підставності застосування до нарахованої позивачем пені у частині пені, нарахованої за видатковою накладною № 4875 від 05.12.2016 року на суму заборгованості 303435 грн. у розмірі 20418 грн. 31 коп. і у задоволенні позову в цій частині із зазначених підстав відмовляє.

Решту вимог позивача про стягнення пені за прострочення оплати товару по поставкам, які відбулися по договору поставки № 7 від 18.12.2015 по видатковим накладним № 4875 від 05.12.2016 року (в межах строку позовної давності), № 2583 від 03.08.2017, № 2721 від 18.08.2017 на загальну суму 12856 грн. 21 коп. суд визнає обґрунтованими, доказаними і такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача стосовно не вірного обрахунку позивачем інфляційних втрат суд відхиляє через їх недоведеність, необґрунтованість та невідповідність вищезазначеним нормам законодавства.

Так, розрахунки позивача, покладені в основу вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 18 % річних, відповідають умовам відповідальності сторін за порушення своїх зобов'язань, передбаченим п.п. 8.1. - 8.5. Договору, нормам ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ч. 6 ст. 232 ГК України, ч. 2 ст. 625 ЦК України, спірні суми пені, інфляційних втрат та 18 % річних нараховані відповідно до кожної партії поставки, на фактичні суми боргу, їх суд вважає правильними, а заперечення відповідача в цій частині - безпідставними.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, з урахуванням викладеного, відповідно до умов договору, обставин справи та вимог законодавства суд вважає, що відповідач не виконав договірні зобов'язання щодо своєчасності розрахунків за поставлений товар, прострочив їх оплату, тому вимога про стягнення 12856 грн. 21 коп. пені, 28347 грн. 39 коп. 18% річних, 21422 грн. 33 коп. інфляційних збитків, що разом становить 62625 грн. 93 коп.. судом визнається обґрунтованою, доказаною і задовольняється в такому розмірі. Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов в частині заперечень щодо неправильності нарахування інфляційних втрат по видатковій накладній № 2721 від 18.08.2017 суд відхиляє через їх невідповідність встановленим обставинам справи.

На підставі статті 129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати - сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 255, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Птахоплемзавод "Коробівський", ідентифікаційний код юридичної особи 32601320, місцезнаходження: 19773, Черкаська область, Золотоніський район, село Кедина Гора, вул. Шевченка, буд. 86/5, п/р 509 в АТ «Украексімбанк» м. Черкаси, МФО 354789 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремікс", ідентифікаційний код юридичної особи 30748505, місцезнаходження: 39701, Полтавська область, Кременчукський район, село Піщане, вул. Польовий стан, буд. 1, р/р 3816 в АТ «Райффайзен банк Аваль», МФО 380805 - 12856 грн. 21 коп. пені, 21422 грн. 33 коп. інфляційних втрат, 28347 грн. 39 коп. 18% річних, 1762 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позову в частині стягнення 20418 грн. 31 коп. пені - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 27.07.2018 року.

Суддя В.М. Грачов