УХВАЛА

м. Київ

18.07.2018Справа № 910/17566/17
За позовом Фірми «Джі плюс Ейч МОНТАЖ ГмбХ» (G+H MONTAGE GmbH)

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ДСП «Чорнобильська АЕС»

про стягнення 39392033,31 грн.

Головуючий суддя - Сташків Р.Б.

Судді: Щербаков С.О.,

Головіна К.І.

Секретар судового засідання Жук В.М.

Представники сторін:

від позивача - Нестеренко А.М. (представник за довіреністю);

від відповідача - Майданевич Д.В., Слівінський М.О. (представники за довіреностями);

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/17566/17 за позовом Фірми «Джі плюс Ейч МОНТАЖ ГмбХ» (G+H MONTAGE GmbH) (далі - Позивач) про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - Відповідач) 39392033,31 грн., що складається із 3181737,81 грн. - 3% річних та 36210295,50 грн. - інфляційних втрат за порушення виконання грошового зобов'язання за період з 26.03.2002 по 09.10.2017.

Вимоги позову мотивовані порушенням зобов'язання за Контрактом № 07.08.95 від 07.08.1995, присудженим у зв'язку з цим стягненням грошових коштів рішенням Арбітражного суду м. Стокгольм від 17.07.2000 (на підставі наявного у контракті арбітражного застереження), визнанням вказаного рішення на території України ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2001 №2-118 з видачею виконавчого листа, і з урахуванням ухвали Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2002 про зміну способу виконання рішення Арбітражного суду м. Стокгольм від 17.07.2000 (з валюти на гривню), та подальшим невиконанням виданого судом виконавчого листа.

Зокрема, ухвалою від 05.11.2001 при наданні дозволу на виконання вказаного рішення Арбітражного суду у м. Стокгольм від 17.07.2000 на території України, з урахуванням ухвали від 26.03.2002 про зміну способу виконання рішення, Апеляційний суд м. Києва об'єднав борг за Контрактом № 07.08.95 від 07.08.1995 у розмірі 2787971 німецьких марок з витратами, пов'язаними з арбітражним процесом 16490 німецьких марок, 12871 доларів США, 118500 шведських крон та 1000 євро в одну суму перевівши їх у гривневий еквівалент і дозволив виконання рішення шляхом стягнення суми боргу у розмірі 6818943,70 грн.

Вказаний вище Контракт №07.08.95 було укладено 07.08.1995 між Позивачем та ДП «ВО Чорнобильська атомна станція», і відповідно до п. 15.2 Контракту (у перекладі з російської) спори та розбіжності всякого роду, які виникають у зв'язку з умовами цього контракту, підлягають вирішенню в арбітражному порядку в м. Стокгольм, Швеція; підсудність загальним судом виключається.

Відповідно до п. 3.3 Статуту Відповідача, він створений шляхом злиття державних підприємств, у тому числі ВО «Чорнобильська АЕС», і є правонаступником їх майна, прав і обов'язків.

Обставина поширення на Відповідача дії пункту 15.2 вказаного Контракту підтверджена рішенням Арбітражного суду у м. Стокгольм від 17.07.2000, ухвалою від 05.11.2001 Апеляційного суду м. Києва про надання дозволу на виконання вказаного рішення, та сторонами не спростована.

Відповідно до ст. 366 ГПК України, підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому, угода сторін про передачу спору на розгляд міжнародного комерційного арбітражу допускається, і до міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом (ст. 4 ГПК України).

І стаття 22 ГПК України також визначає, що спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення міжнародного комерційного арбітражу, крім:

1) спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на цінні папери, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті;

2) спорів, передбачених пунктами 2, 3, 7 - 13 частини першої, пунктами 2, 3, 6 частини другої статті 20 цього Кодексу, з урахуванням частини другої цієї статті;

3) інших спорів, які відповідно до закону не можуть бути передані на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу.

Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

Відповідно до статті 2 Конвенції про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10 червня 1958 року) кожна Договірна держава визнає письмову угоду, за якою сторони зобов'язуються передавати в арбітраж всі або деякі спори, що виникли чи можуть виникнути між ними у зв'язку з конкретними чи іншими правовідносинами, об'єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Суд Договірної держави, у разі надходження позову щодо питання, з приводу якого сторони уклали угоду, що передбачена цією статтею, повинен за клопотанням однієї із сторін направити сторони в арбітраж, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Згідно з пунктом 1 статті VI Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж (Женева, 21 квітня 1961 року) відвід державного суду за непідсудністю, що ґрунтується на арбітражній угоді і заявлений в державному суді, в якому порушено справу однією зі сторін в арбітражній угоді, повинен бути заявлений під загрозою втрати права за пропуском строку до або в момент подання заперечень по суті позову в залежності від закону держави-учасниці.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ст. 11 ГПК України).

При цьому, відповідно до ст. 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Пункт 15.2 Контракту №07.08.95 від 07.08.1995, який містить арбітражне застереження, не визнаний недійсним, не втратив чинність, та відсутні докази, що вказаний пункт не може бути виконаний.

Відхиляючи заперечення Позивача щодо того, що спір у даній справі №910/17566/17 не підпадає під дію п. 15.2 вказаного Контракту, оскільки стосується стягнення сум втрат від інфляції та 3% річних за ст. 625 ЦК України, суд зазначає, що заборгованість, на яку нараховуються вказані втрати від інфляції та 3% річних, виникла саме у зв'язку з неналежним виконанням Контракту № 07.08.95 від 07.08.1995, і нараховується на частину заборгованості за ним та на судові витрати, які сторона була вимушена понести з метою відновлення порушених за цим Контрактом прав (тобто ці судові витрати також нерозривно пов'язані з виконанням вказаного Контракту, оскільки були понесені через його неналежне виконання та для відновлення прав за ним; якби Контракт виконувався належним чином, витрати понесені б не були). І обставина зміни грошової одиниці зобов'язання (переведення валюти у гривню) та допуску рішення про присудження сум у зв'язку з Контрактом до виконання, жодним чином не впливає на наявність єдиної підстави виникнення зобов'язання - неналежне виконання умов Контракту № 07.08.95 від 07.08.1995.

Так, відповідно до п. 15.2 Контракту № 07.08.95 від 07.08.1995 спори та розбіжності всякого роду, які виникають у зв'язку з умовами цього контракту, підлягають вирішенню в арбітражному порядку в м. Стокгольм, Швеція; підсудність загальним судом виключається.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Як було встановлено судом вище, пункт 15.2 Контракту №07.08.95 від 07.08.1995, який містить арбітражне застереження, не визнаний недійсним, не втратив чинність, та відсутні докази, що вказаний пункт не може бути виконаний.

Враховуючи все вищенаведене, судом задовольняється клопотання Відповідача, вперше заявлене в межах строку, встановленого п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, який скористався своїм правом заявити заперечення проти розгляду позову у даній справі у Господарському суді міста Києва, та суд залишає позов у даній справі без розгляду, оскільки між сторонами укладена угода про передачу даного спору на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

У зв'язку з тим, що позов у даній справі судом залишено без розгляду, судом також залишаються без розгляду всі заявлені сторонами та ще не вирішені судом клопотання станом на дату винесення даної ухвали.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» Позивач має право заявити клопотання про повернення судового збору.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 226, 232, 233, 234, 240 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Фірми «Джі плюс Ейч МОНТАЖ ГмбХ» (G+H MONTAGE GmbH) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 39392033,31 грн. залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та підлягає оскарженню в передбаченому законом порядку.

Головуючий суддя Р.Б. Сташків

Суддя С.О. Щербаков

Суддя К.І. Головіна