ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.07.2018 Справа № 920/1248/17
Господарський суд Сумської області, у складі колегії суддів: головуючого судді Спиридонової Н.О., судді Костенко Л.А., судді Соп'яненко О.Ю., при секретарі судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1248/17 в порядку загального позовного провадження

за позовом: заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області (вул. Свободи, буд. 65, м. Шостка, Сумська область, 41100) в інтересах держави в особі позивача - Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, (вул. Петропавлівська, буд. 108, м. Суми, 40021, ідентифікаційний код 39765885),

до відповідачів: 1. Глухівської міської ради Сумської області, (вул. Шевченка, буд. 6, м. Глухів, Сумська область, 41400, ідентифікаційний код 36235340),

2. фізичної особи-підприємця Ткаченка Сергія Миколайовича (АДРЕСА_1, ідентифікацій номер НОМЕР_1),

про часткове скасування рішення, визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити певні дії на підставі статей 203, 215, 235, 628, 629 Цивільного кодексу України та частини першої статті 134 Земельного кодексу України,

представники сторін:

прокурор: Мороз А.В.,

позивач: Рудік А.А.,

відповідачі: 1. Демченко О.А.,

2. Макаренко С.С.

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні, розпочатому 29.03.2018 о 12 год. 50 хв. відповідно до приписів частини п'ятої статті 183 та п'ятої статті 233 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено протокольну ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 12 год. 40 хв. 02.04.2018.

Прокурор в грудні місяці 2017 року звернувся до господарського суду Сумської області з позовом, в якому просить суд: скасувати пункти 17, 17.1, 17.3 рішення 20 сесії 6 скликання Глухівської міської ради № 920 від 27.05.2015 «Про регулювання земельних відносин» у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту Ткаченка Сергія Миколайовича, встановлення строкового земельного сервітуту строком на 10 років в інтересах Ткаченка С.М. для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 122 кв.м. на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2 та надання Ткаченку С.М. дозволу на укладення договору строкового земельного сервітуту; визнати недійсним договір про встановлення строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 08.06.2015, укладений між Глухівською міською радою Сумської області та фізичною особою-підприємцем Ткаченко Сергієм Миколайовичем; зобов'язати фізичну особу-підприємця Ткаченка Сергія Миколайовича повернути територіальній громаді м. Глухів земельну ділянку площею 122 кв. м., що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та М. Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2 у стані, що існував до надання її у користування; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Сумської області (код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в сумі 4800,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення 20 сесії 6 скликання Глухівської міської ради № 920 від 27.05.2015 «Про регулювання земельних відносин» 08.06.2015 між відповідачами укладено договір особистого строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, предметом якого є строковий земельний сервітут, встановлений на територію в м. Глухів Сумської області на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2, на якій буде розміщуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда загального користування 73,3 кв.м. (кафе - 29,70 кв.м., літній майданчик 43,60 кв.м.), є за своєю суттю прихованим договором оренди землі. Оскільки даний договір містить передачу земельної ділянки комунальної власності у користування на певний строк за плату, що відповідає вимогам статті 13 Закону України «Про оренду землі», в якій зазначено, що за договором землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві у володіння і користування земельну ділянку на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Крім цього прокуратура наполягає на тому, що потреби відповідача для здійснення підприємницької діяльності могли бути задоволені в інший спосіб, аніж встановлення сервітуту, а саме, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки, а тому прокуратура вважає, що договір про встановлення строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 08.06.2015 підлягає визнанню недійсним.

Посилаючись на недійсність оспорюваних правочинів (пунктів 17, 17.1, 17.3 рішення 20 сесії 6 скликання Глухівської міської ради № 920 від 27.05.2015 «Про регулювання земельних відносин» та договору про встановлення строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 08.06.2015) прокурор вважає, що у удругого відповідача відсутні належні правові підстави для зайняття земельної ділянки. Водночас на обґрунтування вимоги про зобов'язання другого відповідача звільнити земельну ділянку площею 122 кв. м., що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та М. Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2, прокурор посилається на норми статей 203, 215, 216, 235, 628, 629 Цивільного кодексу України та частини першої статті 134 Земельного кодексу України.

Другий відповідач у відзиві № б/н від 18.01.2018 (вх. № 496 від 18.01.2018) на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що на думку другого відповідача договір про встановлення строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 08.06.2015 жодним чином не порушує вимоги статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України.

Другий відповідач у відзиві на позов зазначає, що керуючись статтями 10, 13 частиною першою статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» статтями 30, 40 Закону України «Про місцеве самоврядування у Україні», Положенням про порядок конкурсного відбору підприємств з утримання об'єктів благоустрою населених пунктів, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 11.11.2005 № 160, з метою поліпшення благоустрою місць масового відпочинку населення, Виконавчий комітет Глухівської міської ради Сумської області рішенням від 17.02.2011 № 63 оголосив конкурс для визначення суб'єкта господарювання по утриманню та розвитку об'єктів благоустрою міста та затвердив Конкурсну документацію для визначення суб'єкта господарювання по утриманню та розвитку об'єктів благоустрою міста. Згідно з протоколом розкриття конкурсних пропозицій від 08.04.2011 на об'єкт сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського подала документи фізична особа-підприємець Копилова С.Ю. з ескізним проектом благоустрою скверу Д. Бортнянського та Д. Березовського. Згідно з протоколом оцінки пропозицій конкурсу від 22.04.2011, в результаті того, що по кожному об'єкту благоустрою документи були подані тільки одним учасником і не одна пропозиція не відхилена, то між Управлінням житлово-комунального господарства та містобудування Глухівської міської ради та фізичною особою-підприємцем Копиловою С.Ю. 27.04.2011 укладено договір № 3/К-2011 про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкту благоустрою строком дії до 27.04.2025, розділом 3 якого передбачено, що ФОП Копилова С.Ю. має право на розташування та експлуатацію на території об'єкта благоустрою малих архітектурних форм торгівельного, соціально-культурного та іншого призначення.

Другий відповідач зазначає, що можливість та доцільність укладення договорів особистого строкового сервітуту для розміщення малих архітектурних форм, на час проведення конкурсу була передбачена та врегульована Порядком розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 982.

В обґрунтування своїх заперечень щодо позову відповідач посилається на лист Державного комітету України із земельних ресурсів від 01.12.2009 за № 21165/17/4-09, відповідно до якого стосовно укладення договору особистого строкового сервітуту зазначено, що у разі відсутності у суб'єкта господарювання правовстановлюючих документів на земельну ділянку розміщення малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності відбувається шляхом укладення договору особистого строкового сервітуту. У листі Державної інспекції з контролю над використанням і охороною земель Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.11.2004 № 6-10-1071/727 встановлено, що істотні умови договору земельного сервітуту законодавством не визначені. 06.06.2011 між першим відповідачем та ФОП Копиловою С.Ю. укладено договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту № 3 строком на п'ять років. 17.09.2013 першим відповідачем зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку (сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2 за номером запису про право власності № 2524576. 27.02.2015 першим відповідачем надано дозвіл ФОП Копиловій С.Ю. на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту ФОП Копилової С.Ю. для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності орієнтовною площею 60 кв.м. на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухова загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер НОМЕР_2 на умовах строкового земельного сервітуту та на підставі договору про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкту благоустрою № 3/К-2011 від 27.04.2011. на підставі заяв другого відповідача та ФОП Копилової С.Ю. від 04.03.2015, в зв'язку з переходом права власності на тимчасову споруду від ФОП Копилової С.Ю. до другого відповідача згідно договору купівлі-продажу від 27.05.2014 та при укладенні договору співпраці по виконанню робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрою від 27.05.2014 першим відповідачем рішенням від 27.02.2015 № 879 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту другого відповідача для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності орієнтовною площею 60 кв.м. на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухова загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер НОМЕР_2 на умовах строкового земельного сервітуту у відповідності до статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України та статті 55-1 Закону України «Про землеустрій» на підставі договору купівлі-продажу торгівельного павільйону від 27.05.2014.

Також, другий відповідач зазначає, що земельна ділянка комунальної власності територіальної громади м. Глухова загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер НОМЕР_2 належить до земель рекреаційного призначення, знаходиться в межах ореалу Національного заповідника «Глухів» та на території пам'ятки археології, містобудування, історії, ландшафту місцевого значення «Історичний центр міста Глухова» та згідно з положеннями Земельного кодексу України не може бути передана в оренду та не підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), а тому право другого відповідача користування чужим майном, вищезазначеною земельною ділянкою не могло бути задоволено ним в інший спосіб.

Другий відповідач звертає увагу суду на те, що він має паспорт прив'язки тимчасової споруди (павільйон та літній майданчик) для провадження підприємницької діяльності, який дійсний до 08.06.2025.

25.01.2018 другий відповідач надав суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, у зв'язку з тим, що господарський суд порушив провадження у справі за позовом заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області, який не має права на подачу позову, оскільки прокурором в позовній заяві не наведено обґрунтування, в чому полягає порушення інтересів держави чи то суспільства та необхідність їх захисту.

Шосткинська місцева прокуратура надала суду відповідь № 104-1903вих-18 від 27.03.2018 на заяву другого відповідача про залишення без розгляду позовної заяви, в якій просить суд відмовити у задоволенні вищезазначеної заяви, оскільки виявлення органом прокуратури фактів порушень інтересів держави, допущених органом державної виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, за результатами опрацювання інформації та документів, отриманих від нього, не позбавляє орган прокуратури права звернутись до суду в інтересах держави в особі іншого суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати захист інтересів держави, але не зробив цього. В даному випадку вбачається порушення інтересів держави, що полягають у протиправному набутті другим відповідачем прав на земельну ділянку комунальної форми власності всупереч вимогам закону, таким чином у зазначеному випадку наявний як державний орган, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Від позивача також до суду надійшла відповідь б/н, б/д (вх. № 2500 від 29.03.2018) на заяву другого відповідача про залишення позову без розгляду, відповідно до якої представник позивача зазначає, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Суд, розглянувши заяву другого відповідача б/н від 25.01.2018 (вх. № 684 від 25.01.2018) про залишення позовної заяви без розгляду, та приймаючи до уваги заперечення прокурора та позивача проти задоволення зазначеної заяви другого відповідача, відмовляє у її задоволенні з огляду на наступне.

Статтею 121 Конституції України визначено, що прокуратура становить єдину систему, на яку покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, передбачених Законом.

У відповідності до статті 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що підставою для представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини першої - четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99, інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та визначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту.

У будь-якому випадку додержання законів, прийнятих єдиним законодавчим органом України, беззаперечно становить державний інтерес, а порушення, допущені у сфері земельних відносин посягають на встановлений законодавством порядок щодо охорони та використання земель як основне національного багатства.

У даному випадку порушення інтересів держави полягає у протиправному набутті другим відповідачем прав на земельну ділянку комунальної форми власності всупереч вимогам закону.

Згідно з пунктом 1 «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості грунтів.

Пунктом 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в Сумській області, затвердженого Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 за № 308 передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відповідно до підпункту 25-1 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Україна від 14.01.2015 № 15 (далі - Положення) Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Згідно підпункту 31 пункту 4 Положення, Держгеокадастр розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальними органами.

Прокуратурою було встановлено, що оспорюване рішення прийняте першим відповідачем ще у травні 2015 року, однак позивачем - Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області з моменту наділення його контрольними повноваженнями, жодних заходів на усунення вищенаведених порушень чинного законодавства під час розпорядження землями комунальної власності не вжито, тому вбачаються правові підстави для звернення прокурора з позовом до суду у межах своєї компетенції передбаченої статтею 131-1 Конституції України, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 53 Господарського процесуального кодексу України для визнання недійсним договору, скасування рішення та повернення земельної ділянки.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне» застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (пункт 54 рішення).

Враховуючи наявність підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором, зважаючи на дотримання прокурором вимог Закону України «Про прокуратуру», суд вважає правомірним звернення заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі позивача Головного управління Держгеокадастру у Сумській області з даним позовом до господарського суду.

А тому суд дійшов висновку про наявність в даному випадку підстав для представництва прокурором інтересів держави.

29.01.2018 представником позивача подано відповідь на відзив другого відповідача, в якій представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги, оскільки укладення договору земельного сервітуту замість договору оренди є створення механізму надання землі підприємцям в обхід проведення аукціонів, без розроблення землевпорядної документації та формування земельної ділянки в натурі, лише земельні торги забезпечують рівні права для всіх бажаючих взяти землю у користування. Крім того, проведення таких торгів та укладення відповідних договорів оренди за їх результатами дають змогу збільшити надходження у вигляді орендної плати до відповідних бюджетів.

30.01.2018 до суду надійшла відповідь № 104-574вих-18 від 26.01.2018 Шосткинської місцевої прокуратури, в якій просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зазначивши про те, що у вказаному випадку вбачаються порушення інтересів держави, що полягають у протиправному набутті другим відповідачем прав на земельну ділянку комунальної форми власності всупереч вимогам закону, отже наявний як державний так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

20.02.2018 до суду надійшли заперечення другого відповідача на відповідь на відзив Шосткинської місцевої прокуратури, в яких другий відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначивши про те, що місцевий бюджет отримував своєчасно грошові кошти за користування особистим земельним строковим сервітутом відповідно до вимог законодавства на загальну суму близько 5500,00 грн., а натомість з місцевого бюджету не потрачено жодної копійки на утримання скверу Д. Бортнянського та М. Березовського, а це близько 100000,00 грн. тільки зі сторони другого відповідача, що в десятки разів більше, ніж могла бути отримана орендна плата, в разі можливості надання вище вказаної частини земельної ділянки в оренду, але цієї можливості відповідно до вимог законодавства не було.

Крім того, другий відповідач зазначає, що участь прокурора в цій справі позбавила його законного права подати зустрічний позов щодо відшкодування грошових коштів, вкладених ним на утримання об'єкта благоустрою, а саме в сквер Д. Бортнянського та М. Березовського.

Відповідно до заяви про долучення доказів до матеріалів справи б/н від 20.02.2018 (вх. № 1464 від 20.02.2018), другим відповідачем надано суду заяву свідка ОСОБА_1 та інші докази. Відповідно до зазначеної заяви Копилова С.Ю. зазначає, що під час дії договору співпраці по виконанню робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрою від 27 травня 2014 року нею та другим відповідачем за період 2015-2017 років: сплачено за прибирання території об'єкта благоустрою (сквер Д. Бортнянського та М. Березовського) 22310,89 грн. та сплачено за вивезення та захоронення відходів 10511,64 грн.; придбано та покладено 100 кв.м. тротуарної плитки; встановлено 90 п.м. бордюр; висаджено 9 придбаних дерев; висаджено 100 кг газонної трави та здійснюється догляд за нею; кожного року висаджуються квіти та здійснюється догляд за ними; здійснено ремонт освітлення скверу (прокладання ліній, встановлення ліхтарів, заміна ламп, плафонів), а також здійснюється догляд за ним (заміна ламп, плафонів тощо); встановлено біотуалет та здійснюється його обслуговування; проведено водопостачання та водовідведення; здійснено ремонт огорожі на західній стороні скверу; реставровано та пофарбовано лавки для сидіння; здійснюється догляд дерев скверу (спилювання сухих гілок, вивезення сміття); встановлено чотири урни для сміття; придбано та встановлено на попередньо зробленій ним площадці контейнер для сміття; виконуються інші роботи, пов'язані з утриманням об'єкта благоустрою (сквер Д. Бортнянського та М. Березовського).

У відзиві № 37 від 15.03.2018 на позовну заяву перший відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора у повному обсязі посилаючись на те, що правовідносини, що склалися між відповідачами, можуть бути задоволені саме встановленням особистого земельного сервітуту за договором. Так згідно пункту «в» статті 99 Земельного кодексу України (в редакції Закону України № 191-VІІІ від 12.02.2015, що набрала чинності з 05.04.2015), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм). На час укладання договору про встановлення строкового земельного сервітуту, другий відповідачем мав у власності тимчасову споруду - торгівельний павільйон, розміщений на території об'єкту благоустрою - сквер Д. Бортнянського та М. Березовського. А тому будь-яких порушень як державного, так і суспільного інтересу, внаслідок дій відповідачів не було. Всі рішення першого відповідача стосовно предмету позову вчинені в рамках та виключно згідно вимог законодавства.

23.03.2018 до суду надійшли заперечення другого відповідача на відповідь на відзив позивача, в яких другий відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, та зазначає, що у відповіді позивача на відзив другого відповідача не зрозуміло, які саме позовні вимоги підтримує позивач у справі, оскільки він просить суд у відповіді на відзив задовольнити позовні вимоги керівника Шосткинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до відповідачів про скасування рішення в частині зобов'язання вчинити дії.

У клопотанні (вх. № 2501 від 29.03.2018) представник позивача підтримує позовні вимоги прокурора у повному обсязі. Також представником позивача подано відповідь на заяву представника другого відповідача про залишення позову без розгляду.

30.03.2018 від заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури до суду надійшла відповідь на відзив від 27.03.2018 № 104-1904вих-18, в якій прокурор вважає доводи першого відповідача необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

У письмових запереченнях б/н від 17.04.2018 (вх. № 3051 від 17.04.2018) другий відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора та зазначає, що правова позиція другого відповідача підтверджена рішеннями судів України всіх інстанцій у справі № 906/1241/15, а саме: рішенням господарського суду Житомирської області від 06.10.2015 року; постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 року; постановою Вищого господарського суду України від 21.06.2016 року, якими у задоволенні позову відмовлено.

13.06.2018 представником першого відповідача разом із супровідним листом б/н від 13.06.2018 (вх. № 4442 від 13.06.2018) надано суду для долучення до матеріалів справи лист Управління житлово-комунального господарства та містобудування Глухівської міської ради № 214 від 11.06.2018, відповідно до якого за період з травня 2015 року та до теперішнього часу на розвиток, утримання та благоустрій об'єкту - Сквер Д.Бортнянського та М.Березовського в місті Глухів Сумської області, щодо якого укладено договір про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрою від 27.04.2011 між Управлінням житлово-комунального господарства та містобудування Глухівської міської ради і ФОП Копилова С.Ю. та договір співпраці по виконанню робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрою від 27.05.2014 між ФОП Копилова СЮ. та ФОП Ткаченко С.М., кошти з міського бюджету не витрачались.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За приписами частини другої статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті 27 червня 2018 року господарський суд виніс ухвалу, якою закрив підготовче провадження та призначив на 12 липня 2018 року розгляд справи по суті з підстав передбачених статями 177, 185 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурор та позивач у судовому засіданні 12.07.2018 року підтримали позовну заяву та просять суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав викладених у ньому.

Перший та другий відповідачі в судовому засіданні 12.07.2018 року проти позову заперечують, вважають його безпідставним та необґрунтованим.

Згідно статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначитися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савченко проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивність господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 12.07.2018 року на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представника другого відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Пунктами 17, 17.1, 17.3 рішення 20 сесії 6 скликання Глухівської міської ради № 920 від 27.05.2015 «Про регулювання земельних відносин» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту Ткаченку Сергію Миколайовичу для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 122 кв.м., на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади міста Глухова загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер :01:014:0403; встановлено строковий земельний сервітут строком на 10 років в інтересах Ткаченка Сергія Миколайовича на земельну ділянку для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 122 кв.м., на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади міста Глухова загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер :01:014:0403; визначено плату за користування земельною ділянкою відповідно до рішення Гтухівської міської ради Сумської області від 27.03.2008 за № 307 «Про затвердження розмірів орендної плати за земельні ділянки»; а також надано дозвіл Ткаченку Сергію Миколайовичу укласти договір строкового земельного сервітуту у двомісячний термін.

На підставі вищевказаного рішення міської ради 08.06.2015 між Глухівською міською радою та фізичною особою-підприємцем Ткаченком С.М. укладено договір про встановлення строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору, його предметом є строковий земельний сервітут, встановлений на територію в м. Глухів Сумської області на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2 на якій буде розміщуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда загального користування 73,3 кв.м. (кафе - 29,70 кв.м., літній майданчик 43,60 кв.м.).

Об'єктом строкового земельного сервітуту за договором є територія площею 122,0 кв.м. на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та Д. Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2, розташування та межі якої зазначено в додатку до цього договору (пункт 1.2 договору).

Згідно пукту 1.3 договору, строковий земельний сервітут встановлено в інтересах другого відповідача - фізичної особи-підприємця Ткаченка С.М.

Відповідно до пункту 2.1 договору, строк його дії встановлюється на 10 років з моменту державної реєстрації.

У той же час, відповідно до пункту 1.5 договору, даний договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

Пунктом 3.1 договору визначено, що за користування строковим земельним сервітутом сервітуарій сплачує власнику річну плату в розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки території земельної ділянки.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 2015 рік становить 52328,24 грн.

Зі змісту договору про встановлення строкового земельного сервітуту від 08.06.2015, укладеного між відповідачами, вбачається, що ним фактично передбачено передачу земельної ділянки комунальної власності у користування на певний строк за плату.

31.05.2017 другому відповідачу видано паспорт прив'язки тимчасової споруди (павільйон та літній майданчик) для провадження підприємницької діяльності, який дійсний до 08.06.2025. Згідно із заначеним паспортом прив'язки визначено назву та кількість тимчасових споруд: павільйон та літній майданчик загальною площею 73,3 кв.м. (кафе - 29,70 кв.м., літній майданчик 43,60 кв.м.), адреса місця розташування тимчасової споруди: сквер Бортнянського та Березовського в м. Глухів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 Земельного кодексу України, комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у справі, яка розглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення Сумської місцевої прокуратури до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - самовільного зайняття земель рекреаційного значення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Стаття 79 Земельного кодексу України передбачає, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеної щодо неї правами.

Із аналізу пунктів 1.1, 1.2, 3.1 договору, що передбачають надання у користування території (частини земельної поверхні) у користування та за плату, що визначається за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки, можна зробити однозначний висновок про передачу у користування за договором саме земельної ділянки.

Згідно із частиною першою статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Земельним кодексом України передбачено 2 правові форми передачі земель у користування: 1) на підставі договорів оренди; 2) на підставі договорів земельного сервітуту.

Зі змісту оскаржуваного прокурором рішення Глухівської міської ради та договору про встановлення строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, укладеного між відповідачами вбачається, що органом місцевого самоврядування для передачі у користування земельної ділянки комунальної власності обрано саме земельний сервітут (про це свідчить назва договору, найменування сторін, назва об'єкта і предмета договору).

Разом з тим, укладений сторонами договір є по суті прихованим договором оренди землі.

За договором оренди землі, орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві у володіння і користування земельну ділянку на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Натомість сервітут за своєю правовою природою обмежує власника речі у вчиненні перешкод для її використання іншою особою без зміни речових прав власника щодо самої речі, без передачі її у користування іншій особі.

За змістом статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими та здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Види права земельного сервітуту обумовлено статтею 99 Земельного кодексу України. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту.

Статтею 401 Цивільного кодексу України унормовано, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (стаття 404 Цивільного кодексу України).

З правового аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 у справі № 910/13488/17, від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16 та від 19.10.2016 у справі № 916/187/15-г.

При цьому, вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

З огляду на це, слід зазначити, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також у тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

За змістом договору строкового земельного сервітуту (пункт 1.1 договору) реальною потребою відповідача є не задоволення перелічених потреб, обумовлених статтею 404 Цивільного кодексу України, а отримання права володіння та користування земельної ділянкою для розташування на ній тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

У відповідності до частини першої статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Оренда землі допускається як для здійснення підприємницької діяльності так і інших цілей.

Частиною дугою статті 93 Земельного кодексу визначено, що земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Проте в той же час, згідно норм Земельного кодексу України, не всі землі можуть передаватися в оренду саме громадянам.

Згідно з частиною першою статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

При цьому передання громадянам у користування (в тому числі на умовах оренди) дозволяється:

- землі сільськогосподарського призначення - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогсподарського виробництва (частина перша статті 22 Земельнго кодексу України);

- земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва (стаття 40 Земельнго кодексу України);

- землі водного фонду (земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови) для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту (частина четверта статті 40 Земельнго кодексу України).

Можливість оренди земль природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земель оздоровчого призначення, земель рекреаційного призначення, земель історико-культурного призначення, земель лісогосподарського призначення, а також земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення гроадянами України не передбачена Земельним кодексом України

Земельна діяльнка комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер НОМЕР_2 належить до земель реакреаційного призначення, знаходиться в межах ореалу Національного заповідника «Глухів» та на території пам'ятки археології, містобудування, історії, ландшафту місцевого значення «Історичний центр міста Глухова» та згідно з положеннями Земельного кодексу України не може бути передана в оренду та не підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

Згідно з частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За умовами пункту 2 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як встановлено судом, фактично частина земельної ділянки площею 122 кв.м. комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер НОМЕР_2, передана першим відповідачем другому відповідачеві для відновлення (створення) ландшафту озелененої території загального коритування.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної ди та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських селищних, міських рад у сфері земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з пунктами 34, 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин.

Чинне законодавство не містить обов'язку виключної передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності, а передбачає також інші способи землекористування.

Відповідно до пункту 38 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується таке питання, як надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів, у тому числі місць чи об'єктів для розміщення відходів, сфера екологічного впливу діяльності яких згідно з діючими нормативами включає відповідну територію.

Згідно з приписами частини першої статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв?язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 916/187/15-г та в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16.

Слід зазначити, що оспорювані прокурором пункти 17, 17.1, 17.3 рішення 20 сесії 6 скликання Глухівської міської ради № 920 від 27.05.2015 «Про регулювання земельних відносин» у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту Ткаченка Сергія Миколайовича, встановлення строкового земельного сервітуту строком на 10 років в інтересах Ткаченка С.М. для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 122 кв.м. на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2 та надання Ткаченку С.М. дозволу на укладення договору строкового земельного сервітуту, вичерпало свою дію фактом його реалізації, відтак, визнання недійсним та скасування окремих пунктів вищезгаданого рішення не є засобом поновлення інтересів держави.

З огляду на вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги прокурора щодо скасування пунктів 17, 17.1, 17.3 рішення 20 сесії 6 скликання Глухівської міської ради № 920 від 27.05.2015 «Про регулювання земельних відносин» у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту Ткаченка Сергія Миколайовича, встановлення строкового земельного сервітуту строком на 10 років в інтересах Ткаченка С.М. для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 122 кв.м. на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2 та надання Ткаченку С.М. дозволу на укладення договору строкового земельного сервітуту, суд відмовляє із зазначених вище підстав.

Стаття 152 Земельного кодексу України передбачає, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Отже, з урахування вищенаведеого, право користування чужим майном, а саме: частиною земельної ділянки площею 122 кв.м. комунальної власності територіальної громади м. Глухів загального користування, що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Бортнянського та Березовського) площею 0,9621 га, кадастровий номер НОМЕР_2, другим відповідачем не могло бути задоволено в іншим способом, а тому позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору про встановлення строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 08.06.2015, укладений між Глухівською міською радою Сумської області та фізичною особою-підприємцем Ткаченко Сергієм Миколайовичем задоволенню не підлягають.

Разом з тим, слід зазначити, що 31.05.2017 другому відповідачу видано паспорт прив'язки тимчасової споруди (павільйон та літній майданчик) для провадження підприємницької діяльності, який дійсний до 08.06.2025. Згідно із заначеним паспортом прив'язки визначено назву та кількість тимчасових споруд: павільйон та літній майданчик загальною площею 73,3 кв.м. (кафе - 29,70 кв.м., літній майданчик 43,60 кв.м.), адреса місця розташування тимчасової споруди: сквер Бортнянського та Березовського в м. Глухів.

У статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», благоустрій населених пунктів визначено як комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

До повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів (пункти 1, 2 частини першої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Відповідно до частини п'ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За змістом частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

Згідно із частинами другою та третьою статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Якщо тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності є МАФом, її встановлення здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Частиною четвертою статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури є Міністерство регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України відповідно до Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011 року № 633/211.

На виконання повноважень, установлених законодавством, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 21.10.2011 № 244 затвердило Порядок.

Отже, механізм розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності регулюється вказаним Порядком.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Порядку, тимчасова споруда - це одноповерхова споруда, що встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасові споруди можуть бути пересувними та стаціонарними.

За положеннями пунктів 2.1, 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди, установлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу, розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Згідно з пунктами 2.4 та 2.5 Порядку, відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви перевіряє відповідність намірів щодо місця розташування тимчасової споруди комплексній схемі розміщення тимчасової споруди (у разі її наявності), будівельним нормам. У разі відсутності у складі відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради органу з питань містобудування та архітектури відповідність намірів щодо місця розташування тимчасової споруди на території сільської, селищної, міської ради визначає орган з питань містобудування та архітектури відповідної районної державної адміністрації за територіальною належністю.

Відповідно до пунктів 2.10., 2.12., 2.24., 2.25 Порядку, паспорт прив'язки тимчасової споруди оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку, та підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу міської ради. Паспорт прив'язки виготовляється у двох примірниках. Один примірник зберігається у замовника тимчасової споруди, другий - у відповідному органі з питань містобудування та архітектури. Відомості паспорта прив'язки вносяться органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або відповідної районної державної адміністрації в інформаційну базу містобудівного кадастру (для стаціонарних тимчасових споруд). Паспорт прив'язки підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації.

За нормами пунктів 2.3, 2.6 та 2.11 Порядку, перелік документів для отримання паспорта прив'язки тимчасової споруди є вичерпним. Зазначеними пунктами не передбачено надання документів про відведення земельних ділянок під розміщення тимчасової споруди.

Згідно з пунктом 2.7 Порядку, паспорт прив'язки тимчасової споруди оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Таким чином, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов'язкового попереднього або наступного набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Стосовно додатка 1 до Порядку, який передбачає надання інформації щодо площі земельної ділянки згідно з документами землекористування, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видало лист від 21 лютого 2012 року № 7/14-2737, відповідно до якого було роз'яснено, що така інформація наводиться у випадках, коли заявник уже є власником земельної ділянки і має намір розмістити тимчасову споруду саме на цій земельній ділянці. У інших випадках надання такої інформації не є обов'язковим.

Отже, додаток 1 до Порядку не встановлює, порівняно з текстом Порядку, нових норм і правил поведінки, а лише визначає форму документа, що має назву «Паспорт прив'язки».

Таким чином, для розміщення тимчасової споруди за умови наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування земельна ділянка не відводиться, а обов'язок щодо зазначення площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування стосується лише тих суб'єктів господарювання, які є власниками земельної ділянки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі № 905/1552/16.

А тому, посилання прокурора на те, що право встановлення тимчасової споруди має лише власник землі або землекористувач, є безпідставним.

Згідно із частиною четвертою статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об'єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов'язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.

Типовий договір щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.11.2013 за № 537 «Про затвердження Типового договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою» й зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.12.2013 року за № 2073/24605.

Другим відповідачем додано до матеріалів справи копію договору співпраці по виконанню робіт з утримання об'єкта благоустрою сквер Д. Бортнянського та М. Березовського в м. Глухів Сумської області від 27.05.2014, укладеного між ним та ФОП Копиловою С.Ю. на виконання договору 3/К-2011 про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрію від 27.04.2011, укладеного між замовником - Управлінням житлово-комунального господарства та містобудування Глухівської міської ради та виконавцем - ФОП Копиловою С.Ю., за умовами якого другий відповідач зобов'язується оплачувати пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою - скверу Д. Бортнянського та М. Березовського в м. Глухів Сумської області, на території якого розташовано тимчасову споруду - павільйон та літній майданчик площею загальною площею 73,3 кв.м. (кафе - 29,70 кв.м., літній майданчик 43,60 кв.м.), власником якої є другий відповідач, та забезпечити належне утримання прилеглої території.

Відповідно до пункту 6.1 зазначеного договору він набирає чинності з 26.05.2014 та діє до 27.05.2016, а пунктом 6.3 договору передбачено, що в разі продовження дії договору 3/К-2011 про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрію від 27.04.2011, цей договір може бути пролонгований на термін вищезазначеного договору.

Пунктом 6.1 договору 3/К-2011 про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрію від 27.04.2011 визначено, що договір діє протягом п'яти років з моменту його укладення.

Відповідно до пункту 2 додаткової угоди від 23.03.2015 до договору 3/К-2011 про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрію від 27.04.2011 встановлено, що договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 27.04.2025.

З аналізу статей 13, 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» вбачається, що сквер Д. Бортнянського та М. Березовського в м. Глухів Сумської області, на території якого розташовано тимчасову споруду - павільйон та літній майданчик площею загальною площею 73,3 кв.м. (кафе - 29,70 кв.м., літній майданчик 43,60 кв.м.), власником якого є другий відповідач, належить до об'єкта благоустрою м. Глухова Сумської області.

Згідно з умов пункту 2 договору співпраці по виконанню робіт з утримання об'єкта благоустрою сквер Д. Бортнянського та М. Березовського в м. Глухів Сумської області від 27.05.2014, сторони погодили, що за умовами договору про виконання робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрою від 27 квітня 2011 року другому відповідачу заа ктом передачі було передано об'єкт благоустрою із розташованими на ньому елементами благоустрою: сквер Д. Бортнянського та М. Березовського в м. Глухів. Другий відповідач має намір, на підставі цього договору, спільно з ФОП Копиловою С.Ю., забезпечити управління майном об'єкту благоустрою. Фінансування робіт з утримання та розвитку об'єкту благоустрою проводиться за рахунок другого відповідача та ФОП Копиловою С.Ю. Утримання об'єкта благоустрою включає в себе: санітарне очищення території об'єкта благоустрою: прибирання сміття, відходів, листя; зстановлення, щоденне та по мірі наповнення очищення урн, укладення договорів на вивіз сміття та побутових відходів; озеленення, збереження зелених насаджень; відновлення території об'єкта благоустрою у міжсезонний період, після стихійних природних явищ, аварій, в інших випадках; уримання у належному стані обладнання, приладів освітлення, паркових лав; забезпечення безпечних умов перебування та відпочинку громадян; забезпечення належної роботи атракціонів, обладнання майданчиків для дозвілля та відпочинку в разі їх наявності; приведення в належний стан системи освітлення; улаштувати павільйони для торгівлі відповідно до санітарних норм; збудувати туалет до 26.06.2014 та забезпечити його водопостачанням та водовідведенням; інші роботи, які передбачені Порядком проведення утримання об'єктів благоустрою населених пунктів, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 23.09.2003 № 154. Сторони по договору, незалежно від внесків, в рівних ступенях приймають участь в управлінні справами по спільній діяльності. Угоди, по здійсненню спільної діяльності, укладаються тільки за згодою сторін.

Крім того, як вбачається з заяви свідка ОСОБА_1 та наданих другим відповідачем доказів, під час дії договору співпраці по виконанню робіт з утримання та розвитку об'єкта благоустрою від 27 травня 2014 року ФОП Копиловою С.Ю. та другим відповідачем за період 2015-2017 років: сплачено за прибирання території об'єкта благоустрою (сквер Д. Бортнянського та М. Березовського) 22310,89 грн. та сплачено за вивезення та захоронення відходів 10511,64 грн.; придбано та покладено 100 кв.м. тротуарної плитки; встановлено 90 п.м. бордюр; висаджено 9 придбаних дерев; висаджено 100 кг газонної трави та здійснюється догляд за нею; кожного року висаджуються квіти та здійснюється догляд за ними; здійснено ремонт освітлення скверу (прокладання ліній, встановлення ліхтарів, заміна ламп, плафонів), а також здійснюється догляд за ним (заміна ламп, плафонів тощо); встановлено біотуалет та здійснюється його обслуговування; проведено водопостачання та водовідведення; здійснено ремонт огорожі на західній стороні скверу; реставровано та пофарбовано лавки для сидіння; здійснюється догляд дерев скверу (спилювання сухих гілок, вивезення сміття); встановлено чотири урни для сміття; придбано та встановлено на попередньо зробленій ним площадці контейнер для сміття; виконуються інші роботи, пов'язані з утриманням об'єкта благоустрою (сквер Д. Бортнянського та М. Березовського).

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об'єктів благоустрою. Цей нормативний припис забезпечує додаткове надходження коштів для поліпшення зовнішнього благоустрою, санітарного стану, забезпечення чистоти та порядку, підвищення контролю за виконанням правил благоустрою на території міста, отже, інтереси держави щодо сплати пайових внесків у цьому випадку є дотриманими.

За змістом статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з урахуванням положень Закону України «Про благоустрій населених пунктів» і Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Порядку, отримання паспорта прив'язки тимчасової споруди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на її розміщення, а також наявність належним чином укладеного договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою є підставою для встановлення такої тимчасової споруди.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норми Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги прокурора щодо зобов'язання другого відповідача звільнити повернути територіальній громаді м. Глухів земельну ділянку площею 122 кв.м., що знаходиться під зеленими зонами і зеленими насадженнями (сквер Д. Бортнянського та М. Березовського) кадастровий номер НОМЕР_2 у стані, що існував до надання її у користування.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на прокурора у зв'язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог.

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Ткаченка Сергія Миколайовича (АДРЕСА_1, ідентифікацій номер НОМЕР_1) б/н від 25.01.2018 (вх. № 684 від 25.01.2018) про залишення позовної заяви без розгляду.

2. В задоволенні позових вимог відмовити.

3. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 13 липня 2018 року.

Головуючий суддя Н.О. Спиридонова

Суддя Л.А. Костенко

Суддя О.Ю. Соп'яненко