КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2018 р. Справа№ 910/18436/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу № 10/2543 від 28.12.2017 (вх..№09.1-04.1/607/18 від 16.01.2018) Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017

у справі №910/18436/16 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз»

Про визнання недійсним договору поруки

за участю представників сторін:

від позивача - Сєров Є.І.- довіреність № 10-541/д від 23.08.2017

від відповідача-1 - не з'явились

від відповідача-2 - не з'явились

від третьої особи - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс» про визнання недійсним договору поруки № 02-08-2014/2 від 02.08.2014, укладеного між відповідачами у справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним Договору поруки № 02-08-2014/2 від 02.08.14, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс», позивач посилається на те, що: зміст спірного договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України; у особи, якою вчинено договір з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс», не було необхідного обсягу цивільної дієздатності , що суперечить вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України; спірний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2017 в задоволені позову відмовлено (а.с.187,т.2). Місцевий господарський суд дійшов висновку, що за формою, змістом та волевиявленням сторін спірний договір відповідає вимогам ЦК України, підписаний повноважними особами, правочин схвалено наступними діями юридичних осіб, фіктивність правочину не доведено позивачем належними доказами. Крім того судом зазначено, що укладення даного правочину встановлено рішенням суду у справі №910/8318/16.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Публічне акціонерне товариство «Укрнафта», 29.12.2018 подав апеляційну скаргу на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2017, просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.4-9, т.3).

В обґрунтування апеляційної скарги позивач стверджує, що судом невірно застосовано приписи ст. ст. 92, 244 ЦК України. Суд не дослідив повноваження осіб, які від імені юридичних осіб підписали спірний правочин. Апелянт стверджує, що посилаючись на факт встановлення спірного договору укладеним суд невірно застосував ст. 35 ГПК України (в попередній редакції). Апелянт стверджує, що суд, в порушення ст.241 ЦК України, визнав встановленими обставини щодо схвалення правочину, які не було доведено матеріалами справи. Також, апелянт стверджує, що судом невірно застосовано ст. 234 ЦК України, щодо оцінки фіктивного правочину.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 16.01.2018 справу №910/18436/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С. Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 апеляційну скаргу №10/2543 від 28.12.2017 (вх. №09.1-04.1/607/18 від 16.01.2018) Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/18436/16 залишено без руху на підставі ст. 260 ГПК України у зв'язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі 2067,00 грн. та належним чином засвідченої копії довіреності, що підтверджує повноваження представника, який підписав апеляційну скаргу. Для усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків суд надав Публічному акціонерному товариству «Укрнафта» процесуальний строк - 10 (десять) днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

30.01.2018 скаржник подав до суду клопотання про усунення недоліків, додавши докази сплати судового збору у розмірі 2067,00 грн. (платіжне доручення №12510-П18 від 26.01.2018), а також належним чином засвідчену копію довіреності №10-541 від 23.08.2017 на представництво ПАТ «Укрнафта» Сєровим Є.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/18436/16. Встановлено відповідачам та третій особі строк для подання відзивів на апеляційну скаргу. При цьому, відповідно до вимог Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (Україна приєдналася 19.12.1992), суд визнав за необхідне звернутися до Арбітражного суду Московського округу з дорученням про вручення документів Товариству з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» (відповідач -1 у справі) та зобов'язати позивача - Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» здійснити переклад даної ухвали суду та доручення про вручення документів на російську мову, нотаріально посвідчити вірність перекладу у строк до 28.02.2018. Провадження у справі №910/18436/16 було зупинено до надходження відповіді на судове доручення про вручення ТОВ «Індустрія Феросплавів» процесуальних документів.

15.02.2018 від представника ПАТ «Укрнафта» надійшло клопотання, в якому позивач, посилаючись на ст. 5 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992, просить звернутись до компетентного суду Російської Федерації з дорученням про вручення документів та надіслати ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 05.02.2018 державною мовою України для повідомлення ТОВ «Індустрія Феросплавів» про дату, час та місце судового засідання.

З метою забезпечення дотримання процесуальних прав та інтересів ТОВ «Індустрія Феросплавів», колегія суддів дійшла висновку про необхідність повідомлення іноземної особи у спосіб, визначений згідно ГПК України та Угодою про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (далі - Угоди).

Статтею 5 Угоди передбачено, що компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов'язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

Оскільки відповідач у справі знаходиться на території іншої держави - Російської Федерації, колегія суддів дійшла висновку, з метою належного повідомлення такого учасника про дату, час та місце судового засідання та з метою виконання судового доручення компетентним судом Російської Федерації здійснити переклад процесуальних документів саме російською мовою, що передбачено вищезазначеною статтею 5 Угоди.

Враховуючи, що позивачем та апелянтом у справі є ПАТ «Укрнафта», суд ухвалою від 19.02.2018 повторно зобов'язав ПАТ «Укрнафта» здійснити нотаріально засвідчений переклад таких процесуальних документів в строк до 02.03.2018.

Станом на 02.03.2018 вимоги ухвал Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 та, відповідно, від 19.02.2018 не виконано, перекладу судового доручення та ухвали Київського апеляційного господарського суду позивач не надав.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 поновлено апеляційне провадження у справі №910/18436/16, втретє зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» здійснити переклад ухвали Київського апеляційного господарського суду про порушення апеляційного провадження та доручення про вручення документів на російську мову, нотаріально посвідчити вірність перекладу у строк до 30.03.2018 та зупинено провадження у справі до надходження відповіді на судове доручення про вручення ТОВ «Індустрія Феросплавів» документів.

29.03.2018 від ПАТ «Укрнафта» надійшли нотаріально посвідчений переклад процесуальних документів на російську мову, які, згідно Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 направлено судом до Арбітражного суду Московського округу.

13.06.2018 від Арбітражного суду Московського округу надійшла ухвала від 30.05.2018 про неможливість виконання судового доручення, у зв'язку з неврученням Товариству з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» (ООО «Индустрия Ферросплавов») документів. Зазначено, що 30.05.2018 в судове засідання уповноважений представник від ТОВ «Індустрія Феросплавів» (ООО «Индустрия Ферросплавов») не з'явився, а тому судове доручення про вручення процесуальних документів не виконано.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 поновлено апеляційне провадження у справі №910/18436/16, розгляд справи №910/18436/16 призначено на 11.07.18.

У судовому засіданні 11.07.18 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм процесуального права та за неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/18436/16 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представники відповідача-1 у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, у спосіб передбачений національним та міжнародним законодавством.

Відповідач -2 не скористався правом участі в судовому засіданні, правом подання відзиву на позов та апеляційну скаргу, про причини неявки в суд не повідомив, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Процесуальні документи суду направлялися на юридичну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс» (а.с.68,т.1), однак поверталися установою Укрпошта із зазначенням причини повернення - «за закінченням встановленого строку зберігання».

Третя особа, Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз», не скористалась правом участі в судовому засіданні, правом надання відзиву на апеляційну скаргу, про причини неявки в суд не повідомила, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення процесуальних документів.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату і час розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів та третьої особи, про що не заперечувалось позивачем (апелянтом у справі) в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника апелянта, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

11.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» було укладено Контракт № 309/2013, відповідно п.1.1. якого ПАТ «Укрнафта», як постачальник за контрактом, зобов'язався поставити покупцю товар (феросплави), на умовах визначених контрактом, а ТОВ «Індустрія Феросплавів», як покупець (відповідач-1 у справі) прийняти товар та оплатити його вартість. Загальна вартість контракту, відповідно п.2.3, становить 6 200 000 дол США, поставка здійснюється на умовах «DAF» у відповідності до Правил Інкотермс в редакції 2000 року (п.3.1), на умовах попередньої оплати вартості узгодженої партії товару (п.4.1) (а.с.37,т.1).

В ході виконання контракту № 309/2013 від 11.12.2013 покупець звернувся до постачальника з претензією від 22.04.2014 (а.с.45,т.1) про повернення попередньої оплати в сумі 187 950 дол США. по узгодженому, згідно Додатку №2 від 11.12.2013, товару у зв'язку з невиконанням постачальником зобов'язання з поставки товару за Контрактом № 309/2013.

З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2014 в забезпечення виконання зобов'язання за контрактом № 309/2013 від 11.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» (відповідач-1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортні автоматизовані системи» було укладено Договір поруки № 01-08-2014/2, за умовами п. 1.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортні автоматизовані системи», як поручитель за договором, зобов'язався відповідати перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів», як кредитором за договором, за виконання всіх зобов'язань Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (боржник), які виникли згідно Контракту № 309/2013 від 11.12.13, укладеного між кредитором та боржником, в тому числі по відшкодуванню основного боргу, по простроченню зобов'язань, по невиконанню зобов'язань, по сплаті 3% річних від простроченої суми, суми боргу з врахуванням індексу інфляції, по сплаті неустойки, по відшкодуванню понесених кредитором збитків чи упущеної вигоди в сумі 10 000 дол США.(а.с.63,т.1).

В забезпечення виконання зобов'язання за контрактом № 309/2013 від 11.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» (відповідач-1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс» (відповідач-2 у справі) 02.08.14. було укладено Договір поруки № 02-08-2014/2, за умовами п. 1.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс», як поручитель за договором, зобов'язався відповідати перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів», як кредитором за договором, за виконання всіх зобов'язань Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (боржник), які виникли згідно Контракту № 309/2013 від 11.12.13, укладеного між кредитором та боржником, в тому числі по відшкодуванню основного боргу, по простроченню зобов'язань, по невиконанню зобов'язань, по сплаті 3% річних від простроченої суми, суми боргу з врахуванням індексу інфляції, по сплаті неустойки, по відшкодуванню понесених кредитором збитків чи упущеної вигоди.

Умовами договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань боржником по Контракту № 309/2013 в розмір 100 000,00 грн (п. 2.1 договору).

Договором сторони обумовили право кредитора у разі невиконання боржником зобов'язань за Контрактом з постачання феросплавів звернутися до поручителя з вимогою виконання такого зобов'язання в розмірі, визначеному в п.2.1. договору поруки, а саме в розмірі 100000 грн (п.4.4.1.договору). Після виконання поручителем зобов'язання боржника до нього переходять всі права кредитора (п.4.3.1 договору)

Відповідно до умов п.6.1 договір поруки діє з моменту його підписання до повного виконання зобов'язань сторонами.

Договір з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс» підписано ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» генеральним директором ОСОБА_5, який діяв відповідно до Статуту товариства. Договір підписано повноважними особами сторін без будь-яких зауважень чи заперечень, підписи підписантів засвідчено печатками юридичних осіб - сторін за договором.

20.10.2014 Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» відступило належне йому право вимоги в повному обсязі за Контрактом № 309/2013 від 11.12.2013 та договором поруки від 02.08.2014 №02-08-2014/2 Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт», уклавши з останнім договір відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 (а.с.61,т.1).

20.04.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт», відповідно Угоди №2 від 20.04.2016 про заміну кредитора у зобов'язанні відступив, в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України, Товариству з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний союз» (новий кредитор, третя особа у справі) право вимоги виконання зобов'язань ПАТ «Укрнафта» за Контрактом № 309/2013 від 11.12.2013 та право вимоги виконання зобов'язання ТОВ «Залізничсервіс», як поручителя, за договором поруки від 02.08.2014 №02-08-2014/2. Відповідно до умов п.1.2 даної Угоди новий кредитор одержав право замість первісного вимагати виконання боржником та/або поручителем зобов'язань по сплаті 3% річних від простроченої суми, а також індексу інфляції за період з 04.11.2015 року по 13.01.2016 року, що становить 78 401,71 грн, але не обмежуючись даною сумою (а.с.65, т.1)

15.03.2016 року Постановою Вищого господарського суду України прийнято остаточне рішення у справі № 910/15376/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» до Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні автоматизовані системи» про стягнення 194468,43 дол. США, що еквівалентно 4093560,45 грн., яким з ПАТ «Укрнафта» стягнуто на користь позивача 2448369,31 грн. (що еквівалентно 6323183,06 рос.руб) заборгованості за контрактом № 309/2013 від 11.12.2013, відповідно договорів про відступлення права вимоги від 20.10 2014 № 20/10/2014-2 та договору поруки № 01-08-2014/2 від 01.08.2014 (а.с.106-114,т.1). Позивач, ПАТ «Укрнафта», виконав зазначене рішення, про що свідчать представлені в матеріалах справи копії платіжних доручень (а.с.127-155,т.1) та копія Постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 28.01.2016 ВП №49384823 (а.с.155-156, т.1).

07.10.2016 позивач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Феросплавів» про визнання договору поруки від 02.08.2014 №02-08-2014/2 недійсним, посилаючись на ч.1, 2, 5 ст.203 ЦК України, стверджує, що зміст договору поруки суперечить вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, що у особи, якою вчинено договір з боку поручителя, не було необхідного обсягу цивільної дієздатності, що договір поруки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин характеризується сукупністю ознак, що властиві йому. Двосторонній правочин є вольовою дією осіб, яка спрямована на досягнення певного правового результату, це дія суб'єктів цивільних відносин, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності учасників.

Отже двостороннім правочином є погоджена дія двох чи більше сторін, тому двосторонній правочин - це договір. Для вчинення двостороннього правочину необхідно волевиявлення кожної із сторін та їх взаємоузгодженість. Договірні правовідносини виникають між суб'єктами лише тоді, коли кожна із сторін висловить свою волю на його встановлення і ця воля набуде характеру узгодженого волевиявлення. При цьому, така воля сторін правочину не залежить від волі чи бажання третіх осіб, які не є учасниками правочину і які не вправі визначати доцільність укладення правочину.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним .

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1, ст.203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2, ст.203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3, ст.203); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4, ст.203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5, ст.203).

Дійсність правочину - це визнання за ним властивостей юридичного факту, який породжує правові наслідки, до яких прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Першою умовою дійсності правочину є відповідність його змісту вимогам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Місцевим господарським судом вірно досліджена правова природа спірного правочину. Так, укладенням договору від 02.08.2014 №02-08-2014/2 між відповідачами у справі виникли зобов'язання з договору поруки, згідно якого, в силу вимог ст.ст. 553-556 ЦК України, поручитель поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. При цьому, відповідно до вимог ч.2 ст.553 ЦК України порукою може бути забезпечено виконання як в цілому так і частково.

Договором поруки від 02.08.2014 №02-08-2014/2 сторони передбачили часткову відповідальність поручителя за порушення зобов'язання боржником в розмірі 100000 грн., що не суперечить закону.

Зміст правочину , укладеного між відповідачами не суперечить вимогам ст. 553-559 ЦК України, оскільки договором сторони передбачили предмет договору -виконання якого зобов'язання боржника забезпечено даним договором (п.1.1, 3 договору), розмір суми поруки (п.2.1 договору), права та обов'язки сторін за договором та їх відповідальність (п.4,5 договору), строк дії поруки (п.6 договору), а також порядок внесення змін та доповнень, порядок вирішення спорів (п.7 договору).

Відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України особи які вчиняють правочин повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Апелянт стверджує, що при ухвалені оскаржуваного рішення судом не досліджено дієздатність особи, яка вчинила спірний правочин від імені товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс», а саме не досліджено довіреності, на підставі якої ОСОБА_4 підписав договір від імені юридичної особи - ТОВ «Залізничсервіс».

Цивільна правоздатність юридичної особи, відповідно до ст. 91 ЦК України, виникає з моменту її створення й може бути обмежена лише за рішенням суду.

Цивільних прав та обов'язків юридична особа набуває і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

За загальним правилом правочини від імені юридичної особи вчиняються її органом або учасниками, які в силу закону (ст.ст. 237-246 ЦК України) мають право передавати свої повноваження іншій особі за довіреністю.

За правовою природою довіреність юридичної особи є правочином, який укладається за вільним волевиявленням особи, яка видала довіреність. Право особи - ОСОБА_4 на підписання спірної угоди не ставилося під сумнів учасниками правочину під час укладення угоди і під час її виконання.

Підписання правочину є умовою дотримання сторонами письмової форми договору. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі. Якщо він підписаний сторонами, вимоги до підписання встановлені ст. 207 ЦК України.

Відповідно ч.1-2 ст. 207 ЦК України (в редакції чинній на момент вчинення спірного правочину 02.08.2014) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

З матеріалів справи вбачається, що підпис особи, яка підписала договір поруки від 02.08.2014 №02-08-2014/2 від імені ТОВ «Залізничсервіс» засвідчено печаткою юридичної особи, що також підтверджує повноваження особи, яка вчиняє дії від імені такої.

На переконання колегії суддів не надання відповідачами копії довіреності на ім'я ОСОБА_4, у зв'язку з їх неявкою в судові засідання не може бути доказом відсутності у такої особи необхідного обсягу цивільної дієздатності. При цьому, колегія звертає увагу на те, що учасниками спірного правочину дієздатність та правоздатність осіб, які вчинили правочин, не оспорена, а сумніви позивача, який не є стороною правочину, щодо правоздатності особи підписанта договору поруки від імені ТОВ «Залізничсервіс», не може бути підставою визнання угоди недійсною в розумінні приписів ч.2 ст.203 ЦК України, оскільки такий не тягне встановлення для даної особи будь яких прав та обов'язків.

Місцевий господарський суд звернув увагу також на те, що у справі № 910/8318/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз» до Публічного акціонерного товариства «Укpнaфта» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс» про солідарне стягнення 78 401,71 грн, з яких 12 295,73 грн 3% річних та 66105,98 грн інфляційних втрат підставою позовних вимог позивач зазначив Угоду №2 про заміну кредитора у зобов'язанні від 20.04.2016 та Договір поруки №02-08-2014/2 від 02.08.2014, за якими він набув право вимагати від відповідачів сплати річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за Контрактом №309/2013 від 11.12.2013 в сумі 2 448 369,31 грн., що еквівалентно 6 323 183,06 російських рублів, наявність якої встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі №910/15376/15. Рішенням у справі № 910/8318/16 від 11.07.2016, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.2016 та Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016, позов задоволено частково. Присуджено до стягнення солідарно з Публічного акціонерного товариства «Укpнaфта», як постачальника за контрактом, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізничсервіс», як поручителя за договором поруки, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз» 3% річних у розмірі 12 094,49 грн., витрати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 60 846,85 грн.

Ухвалюючи судові рішення у даній справі про стягнення коштів солідарно з боржника за Контрактом №309/2013 від 11.12.2013 та поручителя за договором поруки №02-08-2014/2 від 02.08.2014, суди виходили з презумпції чинності правочинів, які є підставою позовних вимог позивача, на що й звернув увагу місцевий господарський суд при ухвалені рішення у даній справі. При цьому, суд не застосовував преюдицію, відповідно до ст.35 ГПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення, а лише констатував факт укладення оспорюваного Договору та застосування такого, як підстави позовних вимог, що не було оспорено відповідачем у справі № 910/8318/16- ПАТ «Укрнафта» (позивач у даній справі).

Апелянт стверджує, що судом невірно застосовано ст. 234 Цивільного кодексу України щодо фіктивності оспорюваного правочину, оскільки, на його думку Договір поруки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стверджує, що оспорюваний Договір поруки укладений лише з метою нівелювання арбітражного застереження, що міститься в Контракті № 309/2013 від 11.12.13, укладеному між позивачем та відповідачем-1.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16).

При цьому, фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, визначених в ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Також у фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивачем не доведено того, що всі учасники спірного правочину - договору поруки від 02.08.2014 не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що поручитель за спірним договором солідарно відповідає за зобов'язанням боржника, згідно рішення у справі № 910/8318/16, і не оспорює такого зобов'язання і відповідальності, навпаки застосування відповідальності до поручителя свідчить про реальне настання правових наслідків за спірним договором поруки.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/18436/16 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/18436/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/18436/16 залишити без змін.

3. Справу №910/18436/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 13.07.2018