ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2018 р. Справа № 922/3408/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Істоміна О.А.,

за участі секретаря судового засідання Кохан Ю.В.,

за участі представників:

позивача (Харківської міської ради) - Максимовський С.О., довіреність від 28.12.2017 № 08-11/3963/2-17;

відповідача (Циркунівської сільської ради) - не з'явився;

1-ї третьої особи на стороні позивача (ОСОБА_2.) - ОСОБА_3, довіреність № 112 від 02.02.2018 та ОСОБА_2 особисто, паспорт серія МК 881567 від 28.07.1998;

2-ї третьої особи на стороні позивача (ГУ Держземагенства у Харківській області) - не з'явився (припинено з 08.08.2016);

3-ї третьої особи на стороні позивача (ГУ Держгеокадастру у Харківській області) - не з'явився;

третьої особи на стороні відповідача (ОСОБА_4.) - ОСОБА_4особисто, паспорт серія НОМЕР_1 від 16.12.1997 та представник ОСОБА_5, довіреність № б/н від 27.02.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Харківської міської ради (вх. № 943Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 11 квітня 2018 року по справі № 922/3408/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків;

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) ОСОБА_2, м. Харків;

2) Головного управління Держземагенства у Харківській області, м. Харків;

3) Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків;

до Циркунівської сільської ради, с. Циркуни Харківського району Харківської області;

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4, м. Харків;

про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року Харківська міська рада звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Циркунівської сільської ради, в якій просить: 1) визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Циркунівської сільської ради від 20.10.1994 № 744 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва індивідуального будинку"; 2) визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності від 06.12.1996 за № 1779, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку на території Циркунівської сільської ради по АДРЕСА_1.

В процесі розгляду справи Господарським судом Харківської області ухвалою від 12.06.2015 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, Головне управління Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_4

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2015 у по справі № 922/3408/15 у позові відмовлено повністю (т. 1 а.с. 210-218).

Під час апеляційного перегляду зазначеного рішення ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 у справі № 922/3408/15, у зв'язку з тим, що Головне управління Держземагенства у Харківській області реорганізовується в Головне управління Держгеокадастру у Харківській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 5, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (т. 2 а.с. 56-58).

Постановою Харківського господарського суду від 16.12.2015 рішення Господарського суду Харківської області від 07.10.2015 у справі № 922/3408/15 скасовано, позов задоволено повністю (т. 2 а.с. 157-167).

Постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2016 скасовано постанову Харківського господарського суду від 16.12.2015 у справі № 922/3408/15, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області (т. 3 а.с. 40-48).

Скасовуючи судовий акт апеляційного господарського суду, Вищий господарський суд України виходив з того, що судові рішення попередніх інстанцій прийняті при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи.

При цьому, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, не надав оцінки щодо того, яким чином обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання недійсним та скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та визнання недійсним відповідного державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, власником якої позивач не є, призведе до відновлення його порушених прав та інтересів.

Також Вищий господарський суд визнав недостатньо обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо визначення процесуального статусу гр-ки ОСОБА_6 як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки, виходячи зі змісту позовних вимог, позивачем фактично оспорюється право приватної власності вказаної особи.

Окрім цього, за висновком Вищого господарського суду України, суди попередніх інстанцій не зробили чітких висновків щодо того, чи є земельна ділянка, яка була надана рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20.10.1994 гр. ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 тією ж самою земельною ділянкою, яка була надана гр. ОСОБА_2 рішенням Харківської міської ради № 1266/13 від 25.09.2013 за адресою АДРЕСА_2,

При цьому, як зазначив суд касаційної інстанції, з'ясування вказаної обставини потребує спеціальних знань з урахуванням правил оцінки належності та допустимості доказів, норми статті 41 ГПК України та статті 1 Закону України "Про судову експертизу, що слід врахувати господарському суду при новому розгляді справи.

За результатами нового розгляду Господарським судом Харківської області ухвалено рішення від 11.04.2018 у справі № 922/3408/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Калініченко Н.В., суддя Чистякова І.О., суддя Прохоров С.А.), яким у позові відмовлено повністю (т. 5 а.с. 239-247).

Позивач - Харківська міська рада 16.05.2018, тобто після спливу встановленого законом строку на апеляційне оскарження судового рішення, засобами поштового зв'язку направила до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11.04.2018 у справі № 922/3408/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради від 20.10.1994 № 744 гр. ОСОБА_4 була надана у власність земельна ділянка за адресою: Циркунівська сільська рада АДРЕСА_1, що є тотожною земельній ділянці, яка була надана Харківською міською радою ОСОБА_2 відповідним рішенням, що зумовило звернення Харківської міської ради з позовом про скасування рішення виконавчого комітету Циркунівської сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку.

При цьому вказує на те, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково послався виключно на практику Європейського суду з прав людини. В той же час у розумінні статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» поняття «рішення» означає остаточне рішення Суду у справі проти України. Таким чином, як вважає позивач, У наведених судом першої інстанції справах Україна не була стороною, тому положення вказаних рішень Суду у справах зі своєю специфікою не мають безумовний прецедентний характер у даній справі та не можуть бути застосовані до спірних земельних правовідносин всупереч національного законодавства України.

Також вказує на те, що у даній справі потребує застосування стаття 10 Конституції України, згідно з якою державною мовою в Україні є українська. Отже оскільки конвенція та практика ЄСПЛ визначають права й обов'язки громадян, національні суди можуть посилатися лише на ті вердикти Євросуду, які офіційно перекладені українською та оприлюднені в установленому законом порядку. Натомість більшість рішень на які посилається суд не мають взагалі ніякого перекладу на Українську мову ("Беєлер проти Італії", "Ме§ас1а1.сот 8.Г.І. проти Молдови", "Москаль проти Польщі", Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії").

Крім того вказує на те, що місцевий господарським судом не було надано оцінку поданим позивачем матеріалам та доказам, які свідчать про те, що спірна земельна ділянка як на час її надання ОСОБА_4, так і на даний час розташована на території, яка відноситься до земель територіальної громади м. Харкова, а не с. Циркуни, а саме: копії планшету стереотопографічної зйомки М 1:5000 Головного управління геодезії та картографії, які виконані Інститутом «УКРГИИГИС» у 1976 році із позначенням місця розташування спірної земельної ділянки; постанові Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського І Харківського районів Харківської області» від 06.09.2012 року №5215-УІ ; інформації Управління містобудування та архітектури Харківської міської ради від 21.11.2014 року №П-0-5/6/216 -14.01.01-07; листу Головного управління Держземагентства у Харківській області від 20.03.2015 року №11-20-9-6689/0/9-15 .

Також апелянтом заявлено клопотання про відновлення пропущеного строку апеляційного оскарження рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.05.2018 у справі № 922/3408/15 задоволено клопотання позивача про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради та встановлено іншим учасникам справи строк до 11.06.2018 для надання відзивів на апеляційну скаргу та доказів надсилання їх копій іншим учасникам справи, зупинено дію оскаржуваного рішення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі № 922/3408-15 апеляційну скаргу позивача призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.06.2018 об 11:30 год. та викликано в судове засідання представників учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 розгляд справи було відкладено на 17.07.2018 о 10:30 год..

Третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 4403 від 11.06.2018) пояснило, що не заперечує проти апеляційної скарги позивача та просить розглянути апеляційну скаргу без участі представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Свою правову позицію обґрунтовує тим, що у відповідності до листа Головного управління Держземагентства у Харківській області №11-20-9-6689/0/9-15 від 20.03.2015, за результатами розгляду матеріалів, наявних картографічних планів, включаючи дані проектів встановлення меж населених пунктів та проекти формування територій сільських та селищних рад Харківської області 1992-1996 років встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 розташована в м. Харкові та територіально не віднесена до Циркунівської сільської ради Харківського району.

Третя особа - ОСОБА_4 та її представник в судових засіданнях 26.06.2018 та 17.07.2018, а також у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 4399 від 11.06.2018) просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Свої заперечення обґрунтовує тимё що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джере ло права. При цьому, відповідно до положень глави 4 Закон України вказаного Закону до практики Європейського суду з прав людини відносяться, окрім рішень, та кож ухвали Європейського суду з прав людини і ухвали Європейської комісії з прав людини, тобто у весь загал ухвалених рішень, а не лише тих. що сто суються України.

Таким чином, як вважає третя особа - ОСОБА_4, коли справа стосується застосування практики Європейського суду з прав людини, в тому числі рішень, застосовуються рішення не тільки проти України, а й інші рішення Європейського суду з прав людини.

Також вказує на те, що : у позивача відсутнє право на позов в матеріальному розумінні, що тягне за со бою безумовну відмову у задоволенні позовних вимог; Циркунівська селищна рада не є належним відповідачем у даній справі; приналежність території, на якій розта шована спірна земельна ділянка, до території міста Харкова від самого початку (тобто до її приєднання на підставі Постанови Верховної ради України від 06.09.2012 №5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харкова»), слід вважати повною мірою недоведеною позивачем.

Відповідач - Циркунівська сільська рада в судове засідання 17.07.2018 свого представника не направила, хоча належним чином була повідомлена про дату та час його проведення, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №181 про вручення відповідачу копії ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Головне управління Держземагенства у Харківській області згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичну особу - Головне управління Держземагенства у Харківській області (код 38385479) припинено з 08.08.2016.

Третя особа - ГУ Держгеокадастру у Харківській області свого представника в судове засідання 17.07.2018 свого представника не направила, 16.07.2018 від вказаної третьої особи на адресу апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності її представника, посилаючись на те що представник ГУ Держгеокадастру у Харківській області 17.07.2018 приймає участь у іншому судовому процесі, а також на те, що всі доводи Головне управління Держгеокадастру у Харківській області щодо апеляційної скарги викладені у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 4403 від 11.06.2018) і додаткових пояснень вказана особа не має.

Таким чином, колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників вказаних учасників процесу відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши усні пояснення представників позивача та третіх осіб- ОСОБА_2., ОСОБА_4, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача та третіх осіб - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_4, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали та було вірно встановлено господарським судом першої інстанції, Рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради від 20 жовтня 1994 року № 744 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку", громадянці ОСОБА_4 надано у приватну власність та передано земельну ділянку загальною площею 0,10 гектарів, яка розташована на території Циркунівської сільської ради в с. Циркуни по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності за № 1979.

Рішенням 16 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 759/12 від 22 червня 2012 року, громадянину ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору по АДРЕСА_2.

Рішенням Харківської міської ради 6 скликання № 1266/13 від 25 вересня 2013 року, на підставі погодженого проекту землеустрою вказану земельну ділянку передано у приватну власність громадянину ОСОБА_2 На підставі вказаного рішення, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що відповідач своїм рішенням № 744 від 20 жовтня 1994 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку" передав гр. ОСОБА_4 спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1 яка як на час її передачі вказаній особі, так і на даний час територіально розташована в межах міста Харкова та не відносилась і не відноситься до Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Разом з цим позивач зазначає, що на підставі вказаного рішення Харківської міської ради 6 скликання № 1266/13 від 25 вересня 2013 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, межі якої накладаються на межі спірної земельної ділянки, розташованої в с. Циркуни по АДРЕСА_1.

Вказані обставини, за висновком позивача, свідчать про грубе порушення відповідачем інтересів територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, як власника вказаної земельної ділянки у м. Харкові, що й стало для позивача підставою для звернення з даним позовом до суду.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що на виконання вказівок Вищого господарського суду України та з метою встановлення обставин чи є земельна ділянка, яка була надана рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20 жовтня 1994 року гр. ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 тією ж самою земельною ділянкою, яка була надана гр. ОСОБА_2 рішенням Харківської міської ради № 1266/13 від 25.09.2013 року за адресою АДРЕСА_2, господарським судом Харківської області призначено у справі № 922/3408/15 судову земельно-технічну експертизу та додаткову судову земельно-технічну експертизу.

Однак, судом було отримано висновки про неможливість надання висновку. Тобто, суд позбавлений можливості за допомогою спеціальних знань (експертизи) та з метою виконання вказівок Вищого господарського суду України ідентифікувати земельні ділянки, що передані третім особам на їх тотожність (чи є вони однією тією самою земельною ділянкою), чи відносилася спірна земельна ділянка до меж села Циркуни (станом на 1994 рік) чи до меж міста Харкова і, відповідно, встановити наявність (відсутність) порушення Циркунівською сільською радою вимоги законодавства при прийнятті рішення № 744 від 20 жовтня 1994 року.

Крім того, господарський суд першої інстанції вказував на те, що відповідно ч. 4 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Разом з цим, згідно із положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини визнання недійсним та скасування рішення, згідно з яким громадянин отримав майно (в даному випадку земельну ділянку) від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Крім того, встановлений Конвенцією принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, як зазначив господарський суд першої інстанції, навіть якщо припустити, що Циркунівською селищною радою при прийнятті рішення № 744 від 20 жовтня 1994 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку" було допущено порушення законодавства), що гр. ОСОБА_6, як власник земельної ділянки з 1996 року, не повинна відповідати за помилки Циркунівської сільської ради, якщо вони були, та бути позбавленою своєї власності внаслідок недотримання Державним органом вимог законодавства.

Таким чином місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Як вже зазначалося, рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради від 20 жовтня 1994 року № 744 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку", громадянці ОСОБА_4 надано у приватну власність та передано земельну ділянку загальною площею 0,10 гектарів, яка розташована на території Циркунівської сільської ради в с. Циркуни по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності за № 1979.

Постановою Верховної Ради України 06.09.2012 №5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» змінено межі міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області, збільшивши територію міста на 4450,58 гектара земель, в тому числі за рахунок 208,98 гектара земель - Циркунівської сільської ради Харківського району.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області ХХ сесії 6 скликання від 24.10.2012 №907/12 «Про впорядкування найменувань» ( том ІІІ, а.с. 175-186) з метою встановлення та впорядкування найменувань елементів вулично-дорожньої мережі на території, що включена до меж міста Харкова згідно з постановою Верховної Ради України 06.09.2012 №5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» було визначено перелік поточних назв елементів вулично-дорожьної мережі міста на території, що включена до меж м. Харкова.

Згідно з пунктом 8 Додатку 1 до цього рішення до меж міста Харкова включено наступні елементи вулично-дорожньої мережі м. Циркуни:

- Відділення;

- АДРЕСА_14

- АДРЕСА_15

- МЖК «Інтернаціоналіст»;

- АДРЕСА_3;

- АДРЕСА_4

- АДРЕСА_5

- АДРЕСА_6

Відповідно до даних Додатку 2 до вказаного рішення наведено назви наступних елементи вулично-дорожньої мережі м. Циркуни, включених до м. Харкова:

- АДРЕСА_7

- АДРЕСА_8

- АДРЕСА_9

- АДРЕСА_10

- АДРЕСА_11

- АДРЕСА_3 (поточна назва) - АДРЕСА_3

- АДРЕСА_12

- АДРЕСА_13

- АДРЕСА_6 (поточна назва) - АДРЕСА_6

Рішенням Харківської міської ради ХХIV сесії 6 скликання від 22.05.2013 № 1159/13 «Про впорядкування найменувань» (том V, а.с. 29-32 ) було внесено зміни до рішення Харківської міської ради Харківської області ХХ сесії 6 скликання від 24.10.2012 №907/12 «Про впорядкування найменувань».

Відповідно до вказаних змін пункт 8 додатку 1 рішення Харківської міської ради Харківської області ХХ сесії 6 скликання від 24.10.2012 №907/12 «Про впорядкування найменувань» доповнено, зокрема рядком «АДРЕСА_16.».

Також відповідно до Рішенням Харківської міської ради ХХIV сесії 6 скликання від 22.05.2013 №1159/13 «Про впорядкування найменувань» було доповнено розділ «Перелік назв елементи вулично-дорожньої мережі м. Циркуни, включених до м. Харкова» Додатку 2 рішення Харківської міської ради Харківської області ХХ сесії 6 скликання від 24.10.2012 №907/12 «Про впорядкування найменувань», зокрема у кварталі малоповерхової забудови Житлового комплексу АДРЕСА_17

Рішенням 16 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 759/12 від 22 червня 2012 року, громадянину ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору по АДРЕСА_2.

Рішенням Харківської міської ради 6 скликання № 1266/13 від 25 вересня 2013 року, на підставі погодженого проекту землеустрою вказану земельну ділянку передано у приватну власність громадянину ОСОБА_2 На підставі вказаного рішення, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зі змісту вказаних рішень органів самоврядування, постанови Верховної Ради України вбачається такі юридичні факти:

надання Циркунівською селищною радою гр-ці ОСОБА_4 у жовтні 1994 року земельної ділянки 0,10 гектарів за адресою АДРЕСА_1;

включення 06.09.2012 до меж міста Харкова 208,98 гектара земель - Циркунівської сільської ради Харківського району;

включення до меж міста Харкова 22.05.2013 АДРЕСА_20 із перейменуванням її у АДРЕСА_18.

надання Харківською міською радою гр-ну ОСОБА_2 у вересні 1913 року земельної ділянки 0,1000 га по АДРЕСА_2.

Позивач як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі стверджує, що земельна ділянка, яка була надана рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20 жовтня 1994 року гр. ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 тією ж самою земельною ділянкою, яка була надана гр. ОСОБА_2 рішенням Харківської міської ради № 1266/13 від 25.09.2013 року за адресою АДРЕСА_2.

При цьому позивач вказує, що вказана обставина підтверджується відповідними доказами та матеріалами :

-копією планшету стереотопографічної зйомки М 1:5000 Головного управління геодезії та картографії, які виконані Інститутом «УКРГИИГИС» у 1976 році із позначенням місця розташування спірної земельної ділянки;

-постановою Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського І Харківського районів Харківської області» від 06.09.2012 року №5215-УІ ;

-інформацією Управління містобудування та архітектури Харківської міської ради від 21.11.2014 року №П-0-5/6/216 -14.01.01-07;

-листом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 20.03.2015 року №11-20-9-6689/0/9-15.

Разом з цим, вказане твердження позивача та вказані ним докази мають суперечливий характер, оскільки не узгоджуються із тією обставиною, що згідно із рішенням Харківської міської ради ХХIV сесії 6 скликання від 22.05.2013 №1159/13 «Про впорядкування найменувань» (яким було внесено зміни та доповнення до рішення Харківської міської ради Харківської області ХХ сесії 6 скликання від 24.10.2012 №907/12 «Про впорядкування найменувань») АДРЕСА_19

Окрім цього, відповідно до частини статті 77 Господарського процесуального кодексу України , яка регулює питання допустимості доказів в господарському процесі, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вже зазначалося, Вищий господарського суду України у постанові від 17.02.2016 по даній справі, скасовуючи постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 із направленням справи на новий розгляд до Господарського суду Харківської області вказував на те, що з'ясування обставини, чи є земельна ділянка, яка була надана рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20.10.1994 гр. ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 тією ж самою земельною ділянкою, яка була надана гр. ОСОБА_2 рішенням Харківської міської ради № 1266/13 від 25.09.2013 за адресою АДРЕСА_2, потребує спеціальних знань з урахуванням правил оцінки належності та допустимості доказів, та на статті 1 Закону України "Про судову експертизу, що слід врахувати господарському суду при новому розгляді справи.

Разом з цим, зазначені вказівки Вищого господарського суду України були обов'язковими до виконання судом першої інстанції під час нового розгляду справи відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України, в редакції чинній до 15 грудня 2017 року (попередня редакція, чинна на момент прийняття ВГСУ постанови та ухвал суду першої інстанції).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу в редакції від 15.12.2017 вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції на виконання вказівок суду касаційної інстанції з метою встановлення обставин чи є земельна ділянка, яка була надана рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20 жовтня 1994 року гр. ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 тією ж самою земельною ділянкою, яка була надана гр. ОСОБА_2 рішенням Харківської міської ради № 1266/13 від 25.09.2013 року за адресою АДРЕСА_2, господарським судом Харківської області призначалися у справі № 922/3408/15 судові експертизи; земельно-технічну експертизу (ухвала господарського суду Харківської області від 20 квітня 2016 року) та додаткова судова земельно-технічна експертизу ((ухвала господарського суду Харківської області від 20 березня 2017 року).

На вирішення експертам було поставлено питання:

-чи входила земельна ділянка, передана рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20.10.1994 року гр. ОСОБА_4 за адресою: с. Циркуни, АДРЕСА_1, станом на час її виділення в 1994 рік до меж села Циркуни, Харківського району, Харківської області чи до меж міста Харкова;

-чи співпадають межі (координати) земельної ділянки, переданої рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20.10.1994 року гр. ОСОБА_4 за адресою: с. Циркуни, АДРЕСА_1, з земельною ділянкою, яка була надана рішенням Харківської міської ради № 1266/13 від 25.09.2013 року гр. ОСОБА_2 за адресою: м. Харків, АДРЕСА_2; провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

Однак, на адресу Господарського суду Харківської області надійшли повідомлення про неможливість надання висновку через суперечливий характер наданих на експертизу матеріалів та ненадання запитуваних експертом даних (висновок судової земельно-технічної експертизи №9010 від 30.01.2017, повідомлення про неможливість надання висновку експертизи №4722 від 20.06.2017).

Таким чином, місцевий господарський суд вжив всіх залежних від нього заходів щодо встановлення ідентифікації земельних ділянок, що передані третім особам на предмет їх тотожності (чи є вони однією тією самою земельною ділянкою), чи відносилася спірна земельна ділянка до меж села Циркуни (станом на 1994 рік) чи до меж міста Харкова і, відповідно, встановити наявність (відсутність) порушення Циркунівською сільською радою вимоги законодавства при прийнятті рішення № 744 від 20 жовтня 1994 року.

Отже матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо порушення Циркунівською сільською радою вимог законодавства при прийнятті рішення № 744 від 20 жовтня 1994 року і такі докази ані позивачем, ані іншим учасником процесу не надавалися.

Окрім цього слід заначити, що відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Законом України "Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", поширенням на Україну юрисдикції Європейського суду з прав людини, прийняттям Закону України "Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", з огляду на приписи ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватись нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону, Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Водночас, відповідно ч. 4 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". Відтак, право приватної власності на земельну ділянку є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та отримання акта на право приватної власності на землю гарантується ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать, зокрема, земельні ділянки (ч. 1 ст. 181 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В рішенням Європейського суду з права людини від 24 червня 2003 року № 44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" зазначено "оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним та скасування рішення, згідно якого громадянин отримав майно (в даному випадку земельну ділянку) від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Із матеріалів справи вбачається, що підставою позову позивача, на його думку, є порушення, допущені Циркунівською сільською радою, тобто за відсутності порушень з боку набувача (власника) майна (земельної ділянки) - ОСОБА_4

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня2011 року (заява № 29979/04), суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119) (п.70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

Як встановлено судом, на підставі оспорюваного рішення виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20 жовтня 1994 року, гр. ОСОБА_4 отримана у приватну власність земельну ділянку, Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності від 06 грудня 1996 року за № 1779. Тобто, з 1996 року гр. ОСОБА_4 є власником спірної земельної ділянки.

З огляду на викладене, вбачається, що навіть якщо припустити, що Циркунівською селищною радою при прийнятті рішення № 744 від 20 жовтня 1994 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку" було допущено порушення законодавства, то гр. ОСОБА_6, як власник земельної ділянки з 1996 року, не повинна відповідати за помилки Циркунівської сільської ради, якщо вони були, та бути позбавленою своєї власності внаслідок недотримання Державним органом вимог законодавства.

Наведені обставини свідчать про правомірність набуття третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_8 права власності спірною земельною ділянкою, а подача позову позивачем з метою позбавлення такого права може свідчити про непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково послався виключно на практику Європейського суду з прав людини. В той же час у розумінні статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» поняття «рішення» означає остаточне рішення Суду у справі проти України. Таким чином, як вважає позивач, у наведених судом першої інстанції справах Україна не була стороною, тому положення вказаних рішень Суду у справах зі своєю специфікою не мають безумовний прецедентний характер у даній справі та не можуть бути застосовані до спірних земельних правовідносин всупереч національного законодавства України.

Також вказує на те, що у даній справі потребує застосування стаття 10 Конституції України, згідно з якою державною мовою в Україні є українська. Отже оскільки конвенція та практика ЄСПЛ визначають права й обов'язки громадян, національні суди можуть посилатися лише на ті вердикти Євросуду, які офіційно перекладені українською та оприлюднені в установленому законом порядку. Натомість більшість рішень на які посилається суд не мають взагалі ніякого перекладу на Українську мову ("Беєлер проти Італії", "Ме§ас1а1.сот 8.Г.І. проти Молдови", "Москаль проти Польщі", Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії").

Однак колегія суддів вважає такі посилання позивача необґрунтованими, зважаючи на таке.

Зі змісту положень Закону України «Про виконання рішень та засто сування практики Європейського суду з прав людини» вбачається, що він містить як визначення поняття «Рішення», так і визначення поняття «практика Суду», що звісно має правове значен ня.

Так, поняття «практика Суду» застосовується у главі 4 (Глава 4. Застосування в Украї ні конвенції) зазначеного вище закону, тоді як поняття «Рішення» с вужчим та вико ристовується законодавцем безпосередньо, тобто у відриві від застосування поняття «практика Суду», у главі 3 (Глава 3. Виконання рішення) цього ж закону.

До практики Європейського суду з прав людини відносяться, окрім рішень, також ухвали Європейського суду з прав людини і ухвали Європейської комісії з прав людини. Тобто мається на увазі весь загал ухвалених рішень, а не лише тих, що сто суються України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джере ло права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Таким чином, коли справа стосується застосування практики Європейського суду з прав людини, в тому числі рішень, застосовуються рішення не тільки проти України, і не тільки рішення (а й ухвали); коли ж справа стосується виконання рі шень, то цілком очевидно, що «Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконува ти остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами» (частина 1 статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

На користь наведеного тлумачення свідчить і стаття 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: для цілей посилання на Рішення та ухвали Суду та на ухвали Комісії суди використову ють переклади текстів рішень Суду та ухвал Комісії (далі - переклад), надруковані у виданні, передбаченому в статті 6 цього Закону; у разі відсутності перекладу Рі шення та ухвали Суду чи ухвали Комісії суд користується оригінальним текстом (частини 2 та 3 статті 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

До того ж, наведена стаття 18 Закону України «Про виконання рішень та засто сування практики Європейського суду з прав людини» свідчить і про тс. що суди за стосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права, викладену як українською, так і мовою оригіналу, що не є перешкодою для такого застосування. Цим водночас спростову ються доводи апелянта щодо можливості судів застосувати практику Європейського суду з прав людини, викладену виключно українською мовою.

Також слід зазначити, що у справі «Опус проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав наявність де-факто erga omnes (з лат. «щодо всіх») ефекту своїх рішень, вказавши на необхідність брати до уваги його висновки навіть у рішеннях щодо інших держав-учасниць: оскільки Європейсь кий суд з прав людини надає остаточне авторитетне тлумачення прав і свобод, визна чених у розділі 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, він розглядає, чи прийняли національні органи влади достатньою мірою принципи, що випливають з Його рішень щодо аналогічних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав.

Юрисдикція Суду поширюється на всі питання тлумачення і застосування Кон венції та протоколів до неї, подані йому на розгляд відповідно до статей 33, 34. 46 і 47 (частина 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Тобто, Європейський суд з прав людини є органом, правомочним тлумачити поло ження Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї. І саме ця міжнародна судова Інституція визначає правильний варіант розуміння сенсу та змісту закріплених в цій конвенції норм і правових понять.

Отже, подібне обмежувальне тлумачення положень Закону України «Про вико нання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є помил ковим, а необґрунтоване обмеження у застосуванні прецедентної практики Європей ського суду з прав людини (застосування лише тих рішень, які були ухвалені відносно України) є абсолютно невиправданим та безпідставним.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з'ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст.ст. 276, 281- 284 ГПК України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 11 квітня 2018 року по справі № 922/3408/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23.07.2018.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.