ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/1234/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Державного підприємства Міністерства оборони України

"Одеський завод будівельних матеріалів" - не з'явився,

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Будконтакт МВС" - Конопка С.А.,

Міністерства оборони України - Сороки А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС"

на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 (у складі колегії суддів: Таран С.В. (головуючий), Будішевська Л.О., Мишкіна М.А.)

у справі № 916/1234/17

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України,

про визнання недійсним договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року Державне підприємство Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" (далі - ДП "Одеський завод будівельних матеріалів") звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" (далі - ТОВ "Будконтакт МВС"), у якому просило визнати недійсним договір оренди від 26.06.2014 № 26/06.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що передача в оренду ТОВ "Будконтакт МВС" державного майна, яке перебуває на балансі позивача, за оспорюваним договором відбулася з порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність правових підстав для визнання договору оренди недійсним.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди від 26.06.2014 № 26/06, укладений між ДП "Одеський завод будівельних матеріалів" і ТОВ "Будконтакт МВС".

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що оспорюваний договір оренди державного майна укладено з порушенням порядку та процедури, визначених положеннями статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", тому цей договір є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у лютому 2018 року ТОВ "Будконтакт МВС" подало касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2017 залишити в силі.

Касаційну скаргу ТОВ "Будконтакт МВС" обґрунтовує, зокрема, тим, що судом не враховано, що належним позивачем у цій справі є Міністерство оборони України як власник об'єкта оренди; позивачем не доведено які права або охоронювані законом інтереси порушено внаслідок укладення оспорюваного договору оренди; при укладенні договору сторонами дотримано порядок передачі в оренду державного майна, який визначено положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство оборони України зазначає про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, тому просить залишити оскаржене судове рішення без змін.

ДП "Одеський завод будівельних матеріалів" в судове засідання свого представника не направило, хоча було повідомлено про дату, час і місце судового засідання належним чином, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ураховуючи наведене, те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 6.06.2014 між ДП "Одеський завод будівельних матеріалів" (орендодавець) та ТОВ "Будконтакт МВС" (орендар) укладено договір оренди іншого, крім нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №26/06 (далі -Договір оренди), за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування інше, крім нерухомого, державне окреме індивідуально визначене майно обладнання трансформаторних підстанцій (ТП), а саме: по ТП-594: трансформатор ТПІ -400-100 інв. №165 електрична мережа вул. Хімічна 39 (протяжність кабеля -15Ом); по ТП-4455: трансформатор КПП-400/10 інв. №1166 електричні мережі кабель АА ШВ 3x95; по ТП-4517: трансформатор ТМ 630/6 інв. № 5802 щит управління №1, №2, №3, №4 електричні мережі - кабель ААБ 3x185; по ТП-4800: трансформатор ТМ 630-6/04 інв. № 1163 електричні мережі - кабель АА ШВ 3x9, розміщене за адресою: м. Одеса, вулиця Хімічна, 35, що перебуває на балансі орендодавця, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість об'єкта оренди станом на 23.06.2014 і становить за незалежною оцінкою 96 601,00 грн, без ПДВ.

Відповідно до пункту 1.2 Договору оренди майно передається в оренду з метою забезпечення статутної діяльності орендаря.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна; передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно; власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Сторонами у пунктах 3.1-3.3 Договору узгоджено розмір орендної плати, яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку 1 207,51 грн; нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством; орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць.

У пункті 5.6 Договору визначено, що орендар зобов'язався протягом 6 місяців з дня укладання цього договору привести свою матеріально-технічну базу та штат спеціалістів у відповідність з умовами провадження господарської діяльності, для якої об'єкт береться в оренду і одержати (у разі потреби) необхідні дозвільні документи на відповідний вид діяльності.

Цей Договір укладено строком на вісім років, що діє з 26.06.2014 по 26.06.2022 включно (пункт 10.1 Договору оренди).

Положеннями пункту 10.7 Договору оренди передбачено, що чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря - юридичної особи.

За актом приймання-передачі майна від 18.09.2014 орендоване майно було передано від орендодавця орендарю.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплено і у статті 15 ЦК, якою передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

ДП "Одеський завод будівельних матеріалів", обґрунтовуючи необхідність визнання Договору оренди недійсним, послалося на недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства.

Водночас, заперечуючи проти позову, а також протягом усього часу розгляду справи, ТОВ "Будконтакт МВС" зауважувало про правомірність користування орендованим майном. В обґрунтування своїх заперечень та доводів відповідач посилався на те, що необхідність укладення оспорюваного договору оренди було ініційовано самим позивачем з огляду на виникненням у нього значної кредиторської заборгованості, у тому числі щодо оплати за поставлену електроенергію, у зв'язку із чим було укладено тристоронній договір поруки від 24.07.2014 № 79-14 між ТОВ "Будконтакт МВС" як поручителем, ДП "Одеський завод будівельних матеріалів" (боржник) і ПАТ "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго" (кредитор), за умовами якого поручитель зобов'язався самостійно виконати обов'язок боржника щодо сплати заборгованості за спожиту електричну енергію. Досягнувши взаємовигідних умов, сторонами було отримано відповідні погоджувальні листи щодо оренди індивідуально визначеного майна, виконано певні процедури, що були необхідні для укладення договору оренди такого майна; у подальшому після укладення Договору оренди відповідачем добросовісно виконуються його умови щодо сплати орендної плати, утримання орендованого майна, зокрема, укладено з ПАТ "Одесаобленерго" договір на поставку електроенергії 05.09.2014, укладено договір добровільного страхування орендованого майна (юридичних осіб), за яким вигодонабувачем є ДП "Одеський завод будівельних матеріалів".

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із недоведеності позивачем своїх вимог і порушення його прав та інтересів.

За змістом частин 1, 2 статті 269, 282 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. За наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, у якій, зокрема, має бути зазначено доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Переглядаючи в апеляційному порядку цю справу, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав недотримання порядку укладення договору оренди державного майна.

Суд касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на їх передчасність, у зв'язку з недотриманням цим судом положень процесуального закону щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції ураховує таке.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

З огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" від 25.03.1999, заява № 311107/96, п. 54).

Крім традиційної для України концепції власності (рухоме і нерухоме майно) та прав, що пов'язані з відносинами власності між особами (акції, інтелектуальна власність, тощо), власність в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції є оренда майна. Так, у справі "Меллахер та Інші проти Австрії (1989 року)", ЄСПЛ вказав, що право на укладення договору оренди є частиною права власності (право володіння та користування), і тому дане право є одним із аспектів права власності.

Вирішуючи питання щодо позбавлення права особи на користування майном, а, отже, втручання в право на мирне володіння майном, необхідно враховувати, що у сталій практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи має воно на меті "суспільний", "публічний інтерес", чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Зокрема, критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Апеляційний суд при вирішенні спору у справі, яка розглядається, не застосував статтю 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідну практику ЄСПЛ, не встановив та в рішенні не зазначив чи відповідає втручання у право на мирне володіння відповідачем орендованим майном трьом вищенаведеним критеріям. Зокрема, суд не вмотивував, чи є втручання законним, чи має воно на меті "суспільний", "публічний інтерес"; як само по собі формальне повернення відповідачем майна відновить або покращить економічний інтерес та/або становище держави при тому, що на відповідача внаслідок такого втручання у його право покладається надмірний індивідуальний тягар з огляду на те, що судами не встановлено обставин, які свідчать про недобросовісність дій орендаря як при укладенні оспорюваного договору, так і в процесі реалізації права оренди протягом усього часу користування майном.

Разом із тим судом апеляційної інстанцій взагалі не надано будь-якої оцінки доводам відповідача і наданим ним доказам щодо обставин, які передували укладенню оспорюваного договору, під час укладення цього договору, а також стосовно обставин належного виконання відповідачем умов договору, у тому числі щодо сплати орендних платежів.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Зазначене узгоджується і з практикою ЄСПЛ.

Зокрема, за змістом рішення ЄСПЛ у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні цього ж суду у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою ЄСПЛ (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Оскільки наведеним вимогам оскаржене рішення суду апеляційної інстанції не відповідає, його не можна визнати законним і обґрунтованим.

За змістом статті 301 ГПК суд касаційної інстанції розглядає справи за правилами розгляду справи судом першої інстанції з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу щодо меж розгляду справи, а тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Зважаючи на викладене, а також відповідно до положень частин 3, 4 статті 310 ГПК постанова Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 у справі № 916/1234/17 підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконтакт МВС" задовольнити частково.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 у справі № 916/1234/17 скасувати.

3. Справу № 916/1234/17 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий