ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"09" липня 2018 р. Справа № 911/354/18

За первісним позовом Державного підприємства "Жулянський машинобудівний завод "Візар", 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Ломоносова, будинок 1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українсько-німецьке спільне підприємство "Шмайсер", 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Ломоносова, будинок 1

про виселення із займаних приміщень та зобов'язання повернути приміщення за актом приймання-передачі у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди майна №53/303 від 01.12.2002

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українсько-німецьке спільне підприємство "Шмайсер"

до Державного підприємства "Жулянський машинобудівний завод "Візар"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1. Міністерство оборони України, 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6

2. Державний концерн "Укроборонпром", 4119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 36

про визнання договору оренди майна укладеним та визнання додаткової угоду №6 від 29.10.2014 до договору оренди №53/303 від 01.12.2002 недійсною

суддя Н.Г. Шевчук

секретар Н.С. Матраєва

за участю представників сторін:

від ДП "Жулянський машинобудівний завод "Візар" (позивач за первісним позовом): Рубан С.Є. (дов. №194-917 від 03.05.2018);

від ТОВ "УНСП "Шмайсер" (відповідач за первісним позовом): Ковальчук Ю.О. ( дов. б/н від 22.01.2018);

Руснак І.В. (посв. адвоката №КВ4536 від 20.02.2015; догов. б/н від 05.03.2018);

від третьої особи 1: Коваленко С.С. (дов. №220/433/д від 08.12.2017);

від третьої особи 2: не з'явився.

Суть спору: Державне підприємство «Жулянський машинобудівний завод «Візар» (далі - ДП «ЖМЗ «Візар») звернулось у господарський суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» (далі - ТОВ «УНСП «Шмайсер») про виселення із займаних приміщень та зобов'язання повернути приміщення за актом приймання-передачі у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди майна №53/303 від 01.12.2002.

Позов з посиланням на статті 3, 17, 26, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», статті 387, 525, 526, 530, 611, 612, 627, 629, 631, 759, 763, 785 Цивільного кодексу України, статтю 193 Господарського кодексу України обґрунтований закінченням строку дії договору оренди та запереченням орендодавця щодо поновлення договору на новий строк.

ТОВ «УНСП «Шмайсер» проти позову заперечує, вважає, що воно як добросовісний орендар має переважне право на укладення договору оренди на новий строк, що позивач у встановлений законом строк не повідомив його про намір використовувати орендоване майно для власних потреб (т. 1 арк.с. 158-174).

ТОВ «УНСП «Шмайсер» подало зустрічний позов до ДП «ЖМЗ «Візар», в якому з урахуванням заяви б/н від 29.05.2018 (вх. № суду 10223/18) про зміну предмета зустрічного позову (т. 2 арк.с. 3-33, т. 3 арк.с. 68-90) просить:

- визнати недійсною Додаткову угоду №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002;

- визнати укладеним у доданій редакції Договір оренди майна, що належить до державної власності, предметом якого є виробничо-побутові приміщення в корпусі №103 загальною площею 920кв.м та виробниче обладнання в кількості 18 (вісімнадцяти) одиниць, що розташовані за адресою: 08132, визнати укладеним Договір оренди майна у доданій редакції область, Києво-Святошинський район, вул.Ломоносова, 1.

Зустрічна позовна вимога про визнання недійсною Додаткової угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 з посиланням на частини першу, третю статті 215, статтю 207 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що вона укладена сторонами з порушенням вимог частини восьмої статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і частини третьої статті 3 Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку» без погодження з Державним концерном «Укроборонпром».

В обгрунтування зустрічної позовної вимоги про визнання укладеним Договору оренди майна у доданій редакції відповідач посилається на частини першу, третю статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», частину четверту статті 284, частину першу статті 285 Господарського кодексу України, статтю 777 Цивільного кодексу України та вважає, що він має переважне право на продовження строку дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 на п'ять років.

ДП «ЖМЗ «Візар» про зустрічного позову заперечує з посиланням на відсутність у відповідача переважного права на укладення договору оренди на новий строк, відсутність у ДП «ЖМЗ «Візар» наміру на передачу майна в оренду, відсутність згоди ДП «Укроборонпром» на укладення договору оренди (т.2 а.с. 170-183).

Справа розглядається за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за зустрічним позовом Міністерства оборони України та Державного концерну «Укроборонпром» (далі - ДП «Укроборонпром»).

ДП «Укроборонпром» у своїх поясненням вважає позовні вимоги ДП «ЖМЗ «Візар» правомірними, проти зустрічного позову заперечує, мотивуючи це припиненням дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 у зв'язку зі спином строку, на який його було укладено, відсутністю підстав для його продовження за наявності відмови орендодавця (т. 2 а.с. 216-223).

ДП «Укроборонпром» також вважає, що ДП «ЖМЗ «Візар» станом на момент укладення Додаткової угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 не мало повноважень на укладення зазначеного правочину по причині відсутності погодження з ДП «Укроборонпром», а тому ця угода укладена з порушенням вимог частини восьмої статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і частини третьої статті 3 Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку».

Розглянувши подані документи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

ДП «ЖМЗ «Візар» (орендодавець) та Спільне українсько-німецьке підприємство «Шмайсер» (орендар), яке у подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер», був укладений Договір оренди №53/303 від 01.12.2002, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування наступне майно: - виробничо-побутові приміщення в корпусі №103 загальною площею 920кв.м, розташовані на території орендодавця; - виробниче обладнання в кількості 19 (дев'ятнадцять) одиниць, перелік якого наведений в Додатку №1 до цього договору (т.1 а.с. 24-30).

Відповідно до пункту 2.1 цього договору майно, що надається в оренду,буде використовуватись орендарем для виробництва спеціальних засобів самозахисту, спортивної і мисливської зброї та інших товарів мисливсько-риболовного призначення.

Пунктом 3.4 договору встановлено, що по закінченню строку оренди орендар на протязі 10 днів повертає орендодавцю орендоване майно в стані, не гіршому ніж при передачі в оренду, і придатному для подальшого використання. Майно вважається повернутим орендодавцю з дня підписання сторонами акту приймання-передачі. Орендна плата здійснюється до дня фактичного повернення майна.

Згідно пункту 7.1 цей договір діє з дати його підписання і до 31.12.2012.

До цього договору сторонами були укладені додаткові угоди №1 від 27.12.2007, №2 від 03.03.2010, №3 від07.06.2010, №4 від 01.11.2011, №5 від 02.07.2012, якими у договір вносились зміни в частині передачі додаткових одиниць виробничого обладнання, поверненням частини виробничого обладнання у зв'язку з невикористанням, розміру орендної плати, порядку її визначення та сплати, зміни найменування орендаря (т. 1 а.с. 31-44).

Додатковою угодою №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 продовжено термін дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 до 31.10.2017 (т.1 а.с. 45).

Відповідно до норми частини першої статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною шостою цієї статті визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 285 Господарського кодексу України орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

За приписами частин першої та другої статті 201 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об'єкта оренди; ліквідації суб'єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об'єкта оренди.

Відповідно до частин першої та другої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 Цивільного кодексу України).

Статтею 764 цього Кодексу встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до частини першої статті 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Згідно статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін (частина перша цієї статті).

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина друга статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору (частина третя статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Відповідно до статті 26 цього Закону одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Постановою Кабінету Міністрів України №993 від 31.08.2011 «Деякі питання Державного концерну «Укроборонпром» затверджено Статут Державного концерну «Укроборонпром», постановлено прийняти пропозицію Міністерства економічного розвитку і торгівлі щодо передачі із сфери управління Міністерства оборони та Міністерства промислової політики в управління Концерну підприємств, включених до його складу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221 «Про утворення Державного концерну «Укроборонпром» (т. 2 а.с.231).

Відповідно до акта приймання-передачі державного підприємства «Жулянський машинобудівний завод «Візар» (код згідно з ) ДП «ЖМЗ «Візар» було передане із сфери управління Міністерства промислової політики України в управління Державного концерну «Укроборонпром» (т. 2 а.с. 224-227).

Перелік підприємств, які входять до складу ДК «Укроборонпром», визначений постановами Кабінету Міністрів України №1221 від 29.12.2010 та №993 від 31.08.2011, згідно з якими ДП «ЖМЗ «Візар» є учасником Державного концерну «Укроборонпром».

Згідно підпункту 19 пункту 12 Статут Державного концерну «Укроборонпром», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №993 від 31.08.2011, Концерн відповідно до законодавства має право забезпечувати в установленому законом порядку ефективне управління об'єктами майнового комплексу учасників Концерну для реалізації прав держави як власника таких об'єктів (т. 2 а.с. 232-256).

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 2 Закону України «Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» до об'єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належить майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Державного концерну «Укроборонпром».

Відповідно до пунктів 24, 26 частини першої статті 7 цього Закону у процесі управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі надає учасникам Концерну згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які повинні забезпечувати ефективне використання орендованого майна; організовує контроль за використанням орендованого державного майна, що перебуває в управлінні учасників Концерну.

Отже, ДК «Укроборонпром» є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління майном переданих до його управління державних підприємств, в тому числі і державного майна ДП «ЖМЗ «Візар».

30 жовтня 2012 року набрав чинності Закон України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку», дія якого поширюється на учасників ДК «Укроборонпром».

Згідно частини третьої статті 3 цього Закону передача в оренду нерухомого майна, загальна площа якого перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, здійснюється безпосередньо підприємствами оборонно-промислового комплексу за погодженням з Державним концерном «Укроборонпром», крім випадків передачі в оренду цілісних майнових комплексів підприємств оборонно-промислового комплексу, щодо яких орендодавцем є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Частиною восьмою статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що відносини оренди рухомого та нерухомого майна державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, оборонно-промислового комплексу, які включені до складу Державного концерну «Укроборонпром», регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку».

Таким чином з моменту набрання чинності зазначеним законом відносини оренди нерухомого майна, яке знаходиться на балансі ДП «ЖМЗ «Візар», мають регулюватись Законом України «Про оренду державного та комунального майна» з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку», в тому числі щодо суб'єкту, уповноваженого на передачу в оренду нерухомого майна підприємства оборонно-промислового комплексу.

За таких обставин з 30.10.2012 продовження строку дії укладеного між ДП «ЖМЗ «Візар» та ТОВ «УНСП «Шмайсер» Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 повинно було бути продовжено з Державним концерном «Укроборонпром».

Докази такого погодження при укладенні позивачем і відповідачем Додаткової угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002, якою термін дії Договору продовжений до 31.10.2017, відсутні.

А тому Додаткова угода №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 суперечить вимогам частини восьмою статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», частини третьої статті 3 Закон України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку».

Згідно частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У частині першій статті 236 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення (частина 3 статті 207 Господарського кодексу України).

Пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 Цивільного кодексу України).

За змістом частини третьої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

За таких обставин Додаткову угоду №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 слід визнати недійсною, а тому зустрічний позов в частині визнання недійсною Додаткової угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 підлягає задоволенню.

ДП «ЖМЗ «Візар» заявив про застосування до цієї вимоги позовної давності, яка обґрунтована тим, що ТОВ «УНСП «Шмайсер» повинно було знати про набрання 30.10. 2012 чинності Законом України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку», відповідно до якого укладення Додаткової угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 про продовження термін дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 до 31.10.2017 мало бути погоджено з ДК «Укроборонпром».

Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ТОВ «УНСП «Шмайсер» стверджує, що воно довідалось про відсутність такого погодження лише після надання Державним концерном «Укроборонпром» пояснень до матеріалів даної справи, в яких повідомлялась така інформація.

За змістом Закон України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку» саме ДП «ЖМЗ «Візар» повинно було погодити з ДК «Укроборонпром» продовження строку дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 до 31.10.2017 та укладення з цією метою Додатковї угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002.

Докази того, що ТОВ «УНСП «Шмайсер» довідалось або могло довідатись раніше про те, що укладення Додаткової угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 про продовження термін дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 до 31.10.2017 не було погоджено позивачем з ДК «Укроборонпром», відсутні.

За таких обставин підстави для застосування позовної давності до цієї вимоги відсутні.

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким із моменту його вчинення.

Разом із тим частиною третьою статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір є недійсним з моменту укладення, а зобов'язання за цим договором - припиняються на майбутнє.

Правовим наслідком недійсності такого правочину і способом захисту прав, який може бути застосовано до відносин зобов'язального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору), є зокрема звільнення та повернення орендарем орендованого майна.

За таких обставин одночасно з набранням рішенням суду щодо визнання договору оренди недійсним законної сили у відповідача настає обов'язок звільнити орендоване приміщення, оскільки підстава для користування ним відпала.

ТОВ «УНСП «Шмайсер» у зустрічному позові просить визнати укладеним у доданій редакції Договору оренди майна, що належить до державної власності, предметом якого є виробничо-побутові приміщення в корпусі №103 загальною площею 920кв.м та виробниче обладнання в кількості 18 (вісімнадцяти) одиниць, що розташовані за адресою: 08132, визнати укладеним Договір оренди майна у доданій редакції область, Києво-Святошинський район, вул.Ломоносова, 1.

В обґрунтування цієї вимоги ТОВ «УНСП «Шмайсер» посилається на наявність у нього переважного права на укладення нового договору оренди на нових умовах у зв'язку з тим, що попередній припинив свою дію.

Відповідно до частини першої статті 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Згідно з частиною першою статті 285 Господарського кодексу України орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Зазначеними нормами встановлено, що переважне право орендаря може бути лише в разі наявності інших осіб, що мають намір взяти в оренду той самий предмет, і волі та бажання орендодавця передати даний предмет в оренду.

Намір власника використовувати орендоване майно для власних потреб означатиме відсутність інших претендентів на отримання в оренду майна, а отже і повну відсутність, як такого, переважного права у попереднього наймача перед такими претендентами.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Вищевикладене та положення частини першої статті 41 Конституції України, частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України свідчать, що право вибору власника здавати своє майно в оренду чи використовувати для власних потреб є повним, безумовним та необмеженим.

Як встановлено судом Договором оренди №53/303 від 01.12.2002 строк його дії був встановлений до 31.12.2012.

Додаткова угода №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002, якою було продовжено термін дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 до 31.10.2017, підлягає визнанню недійсною.

ТОВ «УНСП «Шмайсер» у зустрічному позові, у заяві про зміну предмету зустрічного позову підтверджує, що ДП «ЖМЗ «Візар» 06.09.2017 листом від 23.08.2017 №194-1813 повідомило про його про відсутність наміру продовжувати строк дії Договору оренди №53/303 від 01.12.2002.

Докази наявності згоди ДК «Укроборонпром» на передачу в оренду державного майна виробничо-побутових приміщень ДП «ЖМЗ «Візар» в корпусі №103 загальною площею 920кв.м та виробничого обладнання, яка згідно вимог Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку» є обов'язковою, відсутні.

Більше того, ДК «Укроборонпром» повідомив про наявність заперечень щодо передачі цього майна в оренду, а ДП «ЖМЗ «Візар» - про намір використовувати майно для власних потреб.

Законом не встановлений обов'язок власника доказувати наявність у нього наміру чи потреби використовувати майно для власних потреб.

Докази того, що ДП «ЖМЗ «Візар» має намір передати майно в оренду іншій особі, відсутні, а тому докази порушення переважного права ТОВ «УНСП «Шмайсер» на укладення договору оренди на новий строк відсутні.

За таких обставин положення частини третьої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.

Зважаючи на викладене підстави для задоволення зустрічної позовної вимоги про визнання укладеним у доданій редакції Договір оренди майна, що належить до державної власності, предметом якого є виробничо-побутові приміщення в корпусі №103 загальною площею 920кв.м та виробниче обладнання в кількості 18 (вісімнадцяти) одиниць, що розташовані за адресою: 08132, визнати укладеним Договір оренди майна у доданій редакції область, Києво-Святошинський район, вул.Ломоносова, 1, відстуні.

Посилання ТОВ «УНСП «Шмайсер» на його співпрацю з Міністерством оборони України, іншими відомствами та надане в підтвердження цього листування суд не приймає до уваги, оскільки ці докази не стосуються предмету спору щодо оренди державного майна.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, бо у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно із частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Враховуючи встановлені судом обставини позовні вимоги ДП «ЖМЗ «Візар» про виселення ТОВ «УНСП «Шмайсер» із займаних приміщень та зобов'язання повернути приміщення за актом приймання-передачі у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди майна №53/303 від 01.12.2002 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1762грн за первісним позовом покладається на відповідача, а судовий збір у сумі 1762грн за зустрічним позовом в частині задоволення вимоги про визнання недійсною Додаткової угоди №6 від 29.10.2014 до Договору оренди №53/303 від 01.12.2002 покладається на позивача. А тому витрати сторін по сплаті судового збору підлягають взаємозаліку.

Керуючись статтями 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю "Українсько-німецьке спільне підприємство "Шмайсер" із займаних виробничо-побутових приміщень в корпусі №103 загальною площею 920,0 кв. м, розташованих за адресою Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Ломоносова, буд. 1 та зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Українсько-німецьке спільне підприємство "Шмайсер" (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Ломоносова, будинок 1, код 20042911) повернути вказані приміщення Державному підприємству "Жулянський машинобудівний завод "Візар" (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Ломоносова, будинок 1, код 14311175) за актом приймання-передачі.

3. Зустрічний позов задовольнити частково.

4. Визнати недійсною додаткову угоду №6 від 29.10.2014 до договору оренди №53/303 від 01.12.2002, укладеного між Державним підприємством "Жулянський машинобудівний завод "Візар" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українсько-німецьке спільне підприємство "Шмайсер".

5. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повний текст підписано: 13.07.2018