ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/778/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ярош А.І.,

судді: Принцевської Н.М., Діброви Г.І.,

секретар судового засідання Іванов І.В.,

за участю представників сторін:

Від відповідача - ОСОБА_1, ордер № 145034, дата видачі : 31.05.18;

Від позивача - ОСОБА_2, довіреність № 588, дата видачі : 29.12.17;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ягорлик

на рішення господарського суду Одеської області від 08 травня 2015 року

по справі № 916/778/15-г

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Ягорлик

про стягнення 4 391 550,68 грн.,

суддя Панченко О.Л.,

рішення проголошено 08.05.2015 року об11-08, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, зал №4, повний текст 13.05.2015р.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулось до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 виробничого кооперативу «Ягорлик» 4 391 550,68 грн., з яких 2 800 000 грн. основної заборгованості за договором поставки від 18.04.2014 року №11-К, 296 800 грн. пені, 840 000 грн. 30% штрафу, та 454 750,68 грн. 24% річних.

Позов мотивовано невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки зерна майбутнього врожаю від 18.04.2014 року №11-К до 01.11.2014 року , внаслідок чого позивач вимагає повернення 2 800 000 грн., сплачених в якості попередньої оплати за договором.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наявність форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання зобовязань належним чином.

Рішенням господарського суду Одеської області від 08 травня 2015 року по справі № 916/778/15-г (суддя Панченко О.Л.) позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 виробничого кооперативу "ЯГОРЛИК" на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" заборгованість у сумі 2800000 грн., пеню у сумі 296800 грн., штраф у сумі 840000 грн., 24% річних у сумі 454750 грн. 68 коп., судовий збір у сумі 73080 грн.

Приймаючи рішення, господарський суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

При цьому, суд відхилив доводи відповідача про те, що стягнення має відбуватися в порядку виконання договору застави від 25.04.2014р., тому що згідно з п. 2.1 договору застави майбутнього врожаю від 25.04.2014р. у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки зерна майбутнього врожаю № 11-К від 18.04.2014р. позивач набуває право задовольнити всі вимоги у повному обсязі за рахунок предмета застави. Таким чином, задоволення вимог за рахунок предмета застави є правом позивача, а не обовязком.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що договір не містить застережень щодо настання форс-мажорних обставин, отже такі обставини не звільняють контрагента від відповідальності за невиконання зобовязань.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 виробничий кооператив «Ягорлик» звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з посиланням при цьому на неповне зясування господарським судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначав, що суд неправомірно залишив поза увагою положення ст.218 ГК України, та не звільнив відповідача від відповідальності у звязку з виникненням форс-мажорних обставин.

Крім того, на думку апелянта, суд проігнорував норми ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» закону щодо граничного розміру штрафних санкцій у вигляді пені, та стягнув пеню у розмірі 0,2% від суми попередньої оплати за товар.

Також скаржник вважає, що положення договору про нарахування одночасно і штрафу і пені є такими, що не відповідають чинному законодавству, оскільки вони є різновидами неустойки, а отже ідентичними правовими інститутами.

В процесі розгляду апеляційної скарги 02.07.2015 року апелянтом заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду господарським судом справи №910/12495/15 за позовом СВК «Ягорлик» до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про зобовязання виконати умови договору застави майбутнього врожаю від 25.04.2014 року та звернути стягнення за договором поставки зерна майбутнього врожаю від 18.04.2014р. №11-К на предмет застави, мотивоване тим, що задоволення позову у справі №910/12495/15 виключить задоволення позовних вимог у цій справі.

Крім того, 02.07.2015 року апелянтом заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду господарським судом справи №916/2105/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансвагонсервіс" до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та ОСОБА_3 виробничого кооперативу "Ягорлик" про визнання недійсним з моменту укладення договору поставки зерна майбутнього врожаю № 11-К від 18.04.2014 р., мотивоване тим, що у разі задоволення позову у справі №916/2105/15 буде встановлено відсутність порушеного права позивача у цій справі.

30.07.2015 року до суду надійшло клопотання СВК «Ягорлик» про витребування від ПАТ «ДПЗКУ» уточненої суми заборгованості СВК «Ягорлик» станом на 30.07.2015 року з детальним розрахунком штрафних санкцій.

Судова колегія відмовляє у задоволенні клопотань СВК «Ягорлик» про зупинення провадження у справі до розгляду господарським судом справи №910/12495/15 та про витребування від ПАТ «ДПЗКУ» уточненої суми заборгованості СВК «Ягорлик», оскільки дане клопотання є необгрунтованим.

Судова колегія не вбачає підстав для зупинення провадження та витребування додаткових розрахунків, оскільки вважає, що в матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази для вирішення спору по суті.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 року зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 виробничого кооперативу «Ягорлик» на рішення господарського суду Одеської області від 08 травня 2015 року по справі №916/778/15-г до набрання чинності судовим рішенням господарського суду по справі №916/2105/15.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 року поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 виробничого кооперативу Ягорлик по справі №916/778/15-г, у звязку з винесенням Одеським апеляційним господарським судом 06.10.2016 року постанови по справі №916/2105/15.

01.02.2017 року до Одеського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансвагонсервіс" на рішення господарського суду Одеської області від 08 травня 2015 року по справі № 916/778/15-г.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 року повернуто апеляційну скаргу ТОВ "Укртрансвагонсервіс" на підставі п.2,3,4 ч.1 ст. 97 ГПК України.

09.02.2016 року, 20.04.2017 року до суду надходили касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрансвагонсервіс" на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 року у справі №916/778/15-г.

Ухвалами від 14.02.17 року, 21.04.2017 зупинялось апеляційне провадження по справі у звязку з направленням справи до суду касаційної інстанції.

Постановою ВГСУ від 06.07.2017 року ухвалу від 06.02.2017 Одеського апеляційного господарського суду у справі №916/778/15-г господарського суду Одеської області залишено без змін.

26.09.2017 року до суду надійшла касаційна скарга СВК «Ягорлик» на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 року у справі №916/778/15-г.

Ухвалою суду від 28.09.2017 року зупинено апеляційне провадження по справі до повернення з Вищого господарського суду України матеріалів справи 07.12.2017 року до суду надійшли касаційні скарги СВК «Ягорлик» на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 року у справі №916/778/15-г про повернення апеляційної скарги, та на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 року про поновлення провадження у справі.

Ухвалою від 07.12.2017 року зупинено провадження по справі.

Ухвалою Верховного суду від 15.03.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 виробничого кооперативу "ЯГОРЛИК" на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 у справі №916/778/15-г.

Ухвалою Верховного суду від 16.04.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Ягорлик" про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 у справі №916/778/15-г.

Відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі №916/778/15-г за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ягорлик" на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017.

24.05.2018 року до суду надійшла касаційна скарга ТОВ "Ягорлик" на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від "06" лютого 2017 р. справа № 916/778/15-г.

05.06.2018 року до суду надійшли письмові пояснення ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», в яких позивач наголошує на необхідності дотримання строків розгляду справи, а також зловживанні відповідачем своїми процесуальними правами, що полягає в неодноразовому оскарженні ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 року.

Позивач просить визнати ТОВ «Ягорлик» особою, що зловживає процесуальними правами та притягнути СВК «Ягорлик» до відповідальності, передбаченої ст. 135 ГПК України; повернути касаційну скаргу ТОВ «Ягорлик» без розгляду.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011).

Суд зобовязаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст.43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що суд має вжити всіх залежних від нього заходів для найскорішого прийняття рішення у даній справі, оскільки безпідставне затягування розгляду справи є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи, упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом.

З огляду на викладене, судом були направлені до Верховного суду матеріали оскарження ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 року разом з касаційною скаргою ТОВ "Ягорлик", не зупиняючи провадження по справі.

09.01.2017 року до суду надійшло клопотання Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про заміну відповідача ОСОБА_3 виробничого кооперативу Ягорлик на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю Ягорлик.

До клопотання позивачем доданий витяг з ЄДР ЮО ФОП та ГФ станом на 07.02.2017 року, відповідно до якого ТОВ «Ягорлик» () є правонаступником СВК «Ягорлик» (), який припинено в результаті реорганізації. (т.1 а.с.205-212)

Ухвалою суду від 03.07.2018 року здійснено заміну відповідача у справі №916/778/15-г ОСОБА_3 виробничого кооперативу Ягорлик на правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю Ягорлик (, юридична адреса 67934, Одеська обл., Окнянський район, село Ткаченка).

04.06.2018 року до суду надійшла заява ТОВ «Ягорлик» про забезпечення доказів, в якій відповідач просить зобовязати позивача надати до суду належним чином завірену копію Положення про торгово-експортну філію ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України", копію довіреності №138 від 11.04.2014 року, довіреності №280 від 21.05.2014 року, копію рішення Загальних зборів ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про уповноваження ОСОБА_4 і ОСОБА_5В на підписання договору №11-К від 18.04.2014 року і додаткової угоди № 1 від 31.10.2014 року, копію Порядку денного Загальних зборів ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України", на якому вирішувалось питання уповноваження вищевказаних осіб на підписання правочинів.

Також відповідачем заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи по справі для визначення вірного розрахунку штрафних санкцій та його відповідності умовам договору.

Судова колегія відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення доказів, оскільки відповідно до ст.110 ГПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Відповідно до ч.3 ст.269 ГПКУ, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Судова колегія зазначає, що апелянтом не обґрунтовано неможливості подання додаткових доказів, чи витребування їх при розгляді справи в суді першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього; крім того, не обґрунтовано припущення, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Також колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи по справі, оскільки вважає, що для визначення вірного розрахунку штрафних санкцій та його відповідності умовам договору достатньо доказів в матеріалах справи, перевірка розрахунку не потребує спеціальних економічних знань.

03.07.2018 року до відділу діловодства суду надійшла заява ТОВ «Ягорлик» про зменшення розміру позовних вимог, в якій відповідач просить при вирішенні справи зменшити розмір штрафних санкцій з 296 800 грн. пені, 840 000 грн. штрафу, 454 750,68 грн. річних до 113 841,10 грн. пені.

Заява мотивована по-перше тим, що відповідач не отримував лист-вимогу від 22.01.2015 року а тому обчислення та розрахунки відсотків за користування чужими грошима є безпідставними, а також недопустимістю подвійної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення штрафу та пені. Отже, відповідачем наведено свій розрахунок пені з 01.12.2014 року (з моменту прострочення поставки товару), яка становить 113 841,10 грн.

В поясненнях до апеляційної скарги від 03.07.2018 року, від 09.07.2018 року апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено, що фіскальні чеки, надані позивачем до позовної заяви, не встановленої форми, оскільки містять 4 значний код, тобто сфальсифікований.

Згідно журналу вхідної кореспонденції відповідач не отримував листів у період з 22.01.15 по 09.02.2015р. від позивача, а відповідно до роздруківки з сайту Укрпошта вбачається, що поштового відправлення 9357 взагалі не існувало.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, та просить відмовити апелянту, залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог ст. ст. 240, 283 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 18.04.2014р. між ОСОБА_3 виробничим кооперативом "ЯГОРЛИК" (надалі - "Постачальник") та Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (надалі - "Покупець") був укладений договір поставки зерна майбутнього врожаю №11-К, згідно з яким Постачальник у визначений сторонами строк поставляє Покупцю наступну сільськогосподарську продукцію українського походження (надалі - "Товар"): найменування Товару зерно кукурудзи 3 класу; одиниця виміру Товару метрична тонна; кількість Товару 2800,000 (дві тисячі вісімсот), а Покупець зобовязується прийняти Товар (поставлений насипом) та оплатити його. Термін поставки по 01.11.2014р. включно (п. 1.2 договору).

Поставка відповідної партії Товару вважається здійсненою в момент підписання між Покупцем та Постачальником акту приймання-передачі відповідної партії Товару на умовах поставки, передбачених цим договором (п. 1.2.1 договору).

Ціна Товару передбачена розділом 3 договору. Сума попередньої оплати за Товар становить 2800000 грн., в т.ч. ПДВ (п. 3.1.1 договору).

Покупець протягом 15 календарних днів з моменту набрання чинності цим договором зобовязується перерахувати кошти (попередня оплата Товару), передбачені п. 3.1.1 договору, на поточний рахунок Постачальника (на підставі рахунку-фактури останнього) за вирахуванням грошової суми, передбаченої у п. 4.1.1 цього договору (п. 4.1 договору).

Постачальник доручає Покупцю сплатити грошову суму, яку Покупець утримує із коштів, які належні до виплати Постачальнику у відповідності до п. 4.1 цього договору, у розмірі, зазначеному в договорі комплексного (мультиризикового) страхування майбутнього врожаю сільськогосподарських культур, що є невідємною частиною цього договору, як страховий платіж. Грошові кошти, визначені п. 4.1.1 договору, вважаються сплаченими Покупцем на користь Постачальника з моменту оплати Покупцем за Постачальника страхового платежу за договором комплексного страхування (у порядку, що передбачений договором комплексного страхування) (п. 4.1.1 договору).

Остаточний розрахунок (за мінусом суми попередньої оплати за Товар, що визначена п. 3.1.1 договору) за поставлений Покупцю Товар здійснюється Покупцем (на підставі рахунку-фактури Постачальника) протягом 10 робочих днів з моменту отримання Покупцем усіх документів (належним чином оформлених), передбачених у п.п. 2.3, 2.4 цього договору, із розрахунку ціни за одиницю виміру Товару з ПДВ, що визначена на підставі п. 3.2 договору (п. 4.2 договору).

У разі невиконання Постачальником своїх зобовязань або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобовязань у встановлений термін або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина Постачальника), Покупець має право зупинити виконання своїх зобовязань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому Постачальник зобовязаний повернути Покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти, перераховані на користь Постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно з п. 4.1.1 договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від Покупця до дня її повернення останньому.

Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначені попереднім реченням, є лист-вимога Покупця (п. 5.4 договору).

Постачальник зобовязаний укласти зі страховою компанією, яка погоджена Покупцем, договір комплексного страхування, умовами якого буде передбачено, що вигодонабувачем за таким договором є Покупець. Покупець сплачує за Постачальника страховий платіж за договором комплексного страхування (у порядку, що передбачений договором комплексного страхування) на умовах, в порядку та у розмірі, передбаченому згідно з п. 4.1.1 договору (п. 5.5 договору).

У разі невиконання/неналежного виконання Постачальником зобовязань щодо поставки Товару Постачальник зобовязаний сплатити Покупцю пеню в розмірі 0,2% від суми, що визначена п. 3.1.1 цього договору, за кожен день прострочення зобовязання, а за прострочення зобовязання щодо поставки Товару понад 15 днів.

Постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п. 3.1.1 цього договору (п. 6.3 договору). Сторони підтверджують, що штрафні санкції, передбачені цим договором, є прийнятними для обох сторін (п. 8.7 договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його укладення (п. 8.2 договору). Строк дії договору з дати набуття чинності у відповідності до п. 8.2 договору до моменту повного та належного виконання зобовязань за цим договором (п. 8.6 договору).

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 31.10.2014р. до договору поставки зерна майбутнього врожаю від 18.04.2014р. № 11-К термін поставки Товару сторонами встановлений по 30.11.2014р. включно.

На виконання умов зазначеного договору 25.04.2014р. між Приватним акціонерним товариством "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" та ОСОБА_3 виробничим кооперативом "ЯГОРЛИК" був укладений договір комплексного страхування посівів майбутнього врожаю сільськогосподарських культур № 3298654.

Згідно з платіжними дорученнями від 30.05.2014р. №№ 134, 135 позивач здійснив попередню оплату за товар у загальному розмірі 2800000 грн. на рахунок відповідача (т.1 а.с.37-38).

Однак, згідно встановлених обставин справи, відповідач у встановлений договором строк поставку товару не здійснив.

22.01.2015р. позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою № 130-2-12/304, в якому просив повернути передоплату, перераховану за платіжними дорученнями від 30.05.2014р. №№ 134, 135, а також сплатити проценти, штраф та пеню, передбачені договором. Зазначений лист направлено на адресу відповідача 22.01.15 року, що вбачається з копії квитанції та опису вкладення до цінного листа (т.1 а.с.39-41).

Однак, відповідач товар не поставив, попередню оплату в розмірі 2800000 грн. не повернув, проценти, штраф та пеню, передбачені договором не сплатив, у звязку з чим Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_3 виробничого кооперативу "ЯГОРЛИК" 2 800 000 грн. основної заборгованості, 296 800 грн. пені, 840 000 грн. 30% штрафу, та 454 750,68 грн. 24% річних.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновків про наявність підстав для часткового скасування оскаржуваного рішення суду, виходячи з наступного.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 202, 205 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Ця норма кореспондується зі ст. 526 ЦК України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статті 693 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Судовою колегією встановлено, що сторони уклали договір поставки, за яким позивач перерахував 2 800 000 грн. попередньої оплати в рахунок майбутньої поставки товару за договором 2800 метричних тон зерна кукурудзи.

Пунктом 5.4 договору сторони обумовили, що у разі невиконання Постачальником (відповідачем) своїх зобовязань або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобовязань у встановлений термін або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина Постачальника), Покупець має право зупинити виконання своїх зобовязань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому Постачальник зобовязаний повернути Покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти, перераховані на користь Постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно з п. 4.1.1 договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від Покупця до дня її повернення останньому.

Поставка повинна була відбутись до 30.11.2014 року, однак товар так і не було поставлено відповідачем, тому позивач обґрунтовано звернувся до суду з відповідним позовом про повернення попередньої оплати, що передбачено договором та ст.693 ЦК України.

Пунктом 5.4 договору сторони погодили, що у разі невиконання Постачальником своїх зобовязань або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобовязань у встановлений термін або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина Постачальника), Покупець має право зупинити виконання своїх зобовязань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому Постачальник зобовязаний повернути Покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти, перераховані на користь Постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно з п. 4.1.1 договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від Покупця до дня її повернення останньому.

Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначені попереднім реченням, є лист-вимога Покупця.

Отже, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх зобовязань та поставки товару позивачу до 30.11.2014 року, тому відповідно за умовами договору, виникає обовязок відповідача повернути позивачу сплачені ним кошти та 24% річних до дня повернення попередньої оплати..

Оскільки відповідач попередню оплату відповідно до умов договору позивачу не повернув, чим порушив свої зобов'язання, то місцевий господарський суд, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2 800 000 грн. попередньої оплати.

Судова колегія перевірила розрахунок штрафних санкцій та нарахувань та дійшла наступних висновків.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обовязок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 5.4 договору сторони обумовили сплату постачальником процентів у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від Покупця до дня її повернення останньому.

Отже, з дня одержання грошових коштів 30.05.2014 року позивач нарахував 24% по 31.01.2015 року (247 днів), що складає 454750.68 грн., як вірно розраховано позивачем та стягнуто судом першої інстанції з відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі статтею 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, видами штрафних санкцій є штраф та пеня.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК, частиною 6 статті 231 ГК та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК.

Апелянт помилково вважає штраф та пеню подвійною відповідальністю за одне й те ж саме порушення, оскільки можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК.

При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про недопустимість застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме порушення строків виконання грошового зобов'язання та зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі №911/1351/17).

У справі, що переглядається, договором №11-К передбачено господарсько-правову відповідальність замовника у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу за порушення умов цього договору.

Зокрема, пунктами 6.3, 8.7 договору сторони погодили, що у разі невиконання/неналежного виконання Постачальником зобовязань щодо поставки Товару Постачальник зобовязаний сплатити Покупцю пеню в розмірі 0,2% від суми, що визначена п. 3.1.1 цього договору, за кожен день прострочення зобовязання, а за прострочення зобовязання щодо поставки Товару понад 15 днів.

Постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п. 3.1.1 цього договору.

Перевіривши розрахунки штрафу та пені, судова колегія доходить про їх арифметичну вірність, однак неспівмірність із наявністю збитків, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про те, що задоволення вимог за рахунок предмета застави є правом позивача, а не обовязком, є вірними.

Однак, висновок суду щодо того, що відповідач не надав доказів звернення до Страховика для оформлення страхового випадку з метою отримання страхової виплати на користь позивача, спростовується змістом п.8.4.3 договору страхування, згідно якого при настанні страхового випадку страхувальник має право отримати страхову винагороду в порядку, на умовах та в строки, передбачені договором страхування.

Підставами для відмови від звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязань внаслідок дії обставин непереборної сили судом першої інстанції зазначено те, шо такі обставини не передбачені укладеним між сторонами договором, а також відсутністю доказів звернення відповідача до страховика.

Однак, як вбачається зі змісту договору страхування, звернення страхувальника до страховика є правом, а не обовязком страхувальника, тобто відповідача.

З урахуванням вищезазначених обставин, судова колегія вважає висновок суду першої інстанції про відхилення заперечень відповідача в частині звільнення від виконання зобовязань у звязку з настанням форс-мажорних обставин за відсутності зверенення до страхової компанії, помилковим, та таким що порушує принцип рівності сторін.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38.

Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України. Наприклад, у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.:.

У звязку з викладеним, судова колегія вважає за необхідне частково скасувати рішення з наведених підстав невідповідності висновку суду першої інстанції щодо обовязку відповідача звернення до страхової компанії, дійсним обставинам справи, а саме п.8.4.3 договору страхування.

Судова колегія враховує, що згідно з сертифікатом № 2050 про форс-мажорні обставини від 03.12.2014р., виданим Торгово-промисловою палатою України, була пошкоджена та загинула кукурудза на полях загальною площею 920 га.

Так, норми ЦК України, ГК України та ГПК України передбачають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій які підлягають стягненню, за наявності певних умов.

В силу частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 233 цього ж Кодексу закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При цьому, при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття значно та надмірно є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Слід враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

З викладеного вбачається, що вирішення питання про зменшення штрафних санкцій законодавством віддано на розсуд суду, який досліджує та обєктивно оцінює докази у справі, та при прийнятті рішення керується, в тому числі, власним переконанням, заснованим на суті правових норм та оцінці доказів у їх сукупності..

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

При цьому, при стягненні штрафних санкцій суд також повинен виходити з принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Розглядаючи питання про зменшення штрафних санкцій, судова колегія враховує те, що предметом позову у даній справі є повернення попередньої оплати, яке сторони в договорі не повязали з настанням форс-мажорних обставин.

Однак, судова колегія зазначає, що штрафні санкції, які позивач вимагає до стягнення з відповідача пеня та штраф у сукупності складають 1 136 800 грн., отже, становлять майже половину від суми попередньої оплати 2 800 000 грн., та є неспівмірними та надмірно великими порівняно із збитками кредитора.

Відповідно до ч.2 ст.233 ГК України, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Враховуючи приписи ст.86 ГПК України, оцінюючи обставини справи у сукупності, з урахуванням відсутності доказів нанесення збитків як кредитору, так і третім особам, та стягнення 454 750,68 грн. 24% річних, судова колегія доходить висновку про доцільність застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо зменшення штрафних санкцій до 2968,00 грн. пені, та 4200 грн. штрафу.

У звязку з викладеним, оскаржуване судове рішення господарського суду Одеської області від 08 травня 2015 року по справі № 916/778/15-г слід частково скасувати в частині стягнення пені та штрафу. з винесенням нового рішення в цій частині .

Судові витрати стягуються пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.3 ч.1 ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Ягорлик задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 08 травня 2015 року по справі № 916/778/15-г скасувати частково в частині стягнення пені та штрафу.

Прийняти нове рішення в наступній редакції:

«Позов Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до Товариства з обмеженою відповідальністю Ягорлик про стягнення 4 391 550,68 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Ягорлик на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" заборгованість у сумі 2 800 000 грн., пеню у сумі 2968,00 грн., штраф у сумі 4200 грн., 24% річних у сумі 454750 грн. 68 коп., судовий збір в розмірі пропорційно задоволених вимог.

В решті позову відмовити.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Доручити господарському суду Одеської області відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

повний текст постанови складено 12.07.2018 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

ОСОБА_6