КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2018 р. Справа№ 910/4113/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання Романовій Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2018

у справі №910/4113/18 (суддя - Босий В.П.)

за позовом комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва"

до Ради організації ветеранів Деснянського району м. Києва

про стягнення 23 180,56 грн.

Представники сторін у судове засідання не викликались.

в с т а н о в и в:

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" звернулося до господарського суду міста Києва із позовною заявою до Ради організації ветеранів Деснянського району м. Києва про стягнення 23 180,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням грошового зобов'язання за договором № 306/71-Г про відшкодування витрат балансоутримувача від 25.07.2016, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 16 485,48 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 067,54 грн., інфляційні втрати у розмір 5 040,30 грн. та 3 % річних у розмірі 587,25 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.05.2018 у справі №910/4113/18 в задоволенні позовних вимог комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2018 апеляційну скаргу комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" у справі №910/4113/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення 23 180,56 грн. та вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, ухвалою апеляційного господарського суду від 11.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2018 у справі №910/4113/18, справу призначено до розгляду без повідомлення (виклику) учасників справи. Запропоновано учасникам справи завчасно, а саме - до 22.06.2018 подати через канцелярію суду письмові пояснення, заперечення, відзив на апеляційну скаргу та/або інші заяви/клопотання (з урахуванням вимог ст.ст. 167, 263 ГПК України).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає подану апеляційну скаргу позивача безпідставною та необґрунтованою. Відповідач просив суд апеляційної інстанції, відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів не бере до уваги додаткові докази - акти прийняття-передачі робіт (про надання послуг), додані скаржником до відповіді на відзив на апеляційну скаргу, оскільки, як зазначалося вище, при прийнятті апеляційної скарги та призначенні справи до розгляду, учасникам справи запропоновано було подати через канцелярію суду письмові пояснення, заперечення, відзив на апеляційну скаргу та/або інші заяви/клопотання (з урахуванням вимог ст.ст. 167, 263 ГПК України) у строк до 22.06.2018. Проте, в установлений судом строк вказані додаткові докази подано не було.

У відповідності до ст. 166 ГПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою статті 165 цього Кодексу. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.

Так, приписами ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вказано, що відзив подається в строк, встановлений судом. До відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відтак, у поданій відповіді на відзив, скаржником не наведено поважності причин пропуску процесуального строку на подання пояснень, зазначених у відповіді на відзив та не вказано обставин, що зумовили неможливість подання додаткових доказів у встановлений судом строк.

Разом з тим, надаючи додаткові докази по справі, які не були додані позивачам ані до позовної заяви, ані до апеляційної скарги та не були предметом розгляду справи у суді першої інстанції, скаржником у порушення приписів ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, не ставиться питання про поновлення чи продовження такого строку для подання додаткових доказів.

Таким чином колегія суддів не бере до уваги додаткові докази - акти прийняття-передачі робіт (про надання послуг), додані скаржником до відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

Представники сторін у судове засідання не викликались. Про відкриття провадження за апеляційною скаргою комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2018 у справі №910/4113/18 сторони повідомлялися належним чином.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч.10, 12 ст. 270 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

До того ж, колегія суддів апеляційного господарського звертає увагу на те, що учасники справи не зверталися до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням про розгляд апеляційної скарги у даній справі у судовому засіданні з викликом представників сторін, як того вимагає абзац 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, 25.07.2016 між комунальним підприємством (балансоутримувач) та Радою організації ветеранів (орендар) був укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача № 306/71-Г (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого балансоутримувач забезпечує надання послуг, які зазначені у додатку № 1 до цього договору, нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Беретті, 18, а орендар бере участь у витратах понесених балансоутримувачем при наданні послуг, пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором та відшкодовує плату за земельну ділянку на якій розташовано об'єкт оренди. Орендар займає нежитлове приміщення, загальною площею 16,80 кв.м., на підставі договору оренди розміщення громадської організації ветеранів.

Згідно з п. 2.2.3 договору орендар зобов'язується щомісяця з 12 по 15 число отримати у відділі управління нежитловим фондом балансоутримувача під розпис в журналі видачі документацій рахунок на оплату за отримані послуги.

Пунктом 2.2.4 договору сторони дійшли згоди про те, що орендар зобов'язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувча будівлі за надані послуги та відшкодування плати за земельну ділянку на якій розташований об'єкт оренди.

Відповідно до п. 5.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2016 року включно, відповідно до ч. 3 ст. 361 ЦК України. Якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що разом з договором, 25.07.2016 сторонами підписано додаток № 1 до договору № 306/71-Г про відшкодування витрат балансоутримувача від 25.07.2016, в якому визначили перелік та вартість послуг, які підлягають відшкодуванню орендарем балансоутримувачу.

Протягом дії договору сторонами вносились зміни до договору та додатку до нього в частині переліку та вартості послуг, які підлягають відшкодуванню орендарем балансоутримувачу, що знайшло своє відображення у додатковій угоді № 1 від 25.07.2016, додатковій угоді № 2 від 16.03.2017, додатковій угоді № 3 від 30.05.2017 та додатковій угоді № 4 від 26.07.2017, які є невід'ємними частинами договору.

Так, як вірно вказав місцевий господарський суд укладений між сторонами договір є договором надання послуг та підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За твердженням позивача, на виконання умов договору комунальним підприємством було надано Раді організації ветеранів послуги в період з листопада 2015 року по березень 2018 року на загальну суму 23 055,00 грн., а відповідачем частково виконано зобов'язання з оплати наданих послуг у розмірі 6 569,52 грн., у зв'язку з чим неоплаченим залишилась заборгованість у розмірі 16 485,48 грн.

Однак, звертаючись до суду з даним позовом про стягнення заборгованості з відповідача, позивачем, ані до позовної заяви, ані до апеляційної скарги не було надано суду доказу надання послуг згідно договору на загальну суму 23 055,00 грн., а також не надано доказів здійснення відповідачем оплати на суму 6 569,52 грн. На переконання колегії суддів, надана скаржником до апеляційної скарги копія журналу видачі документів та лист № 64/2-а від 20.04.2018 також не спростовують висновків суду про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог, а саме надання послуг згідно договору на загальну суму 23 055,00 грн. та здійснення відповідачем оплати на суму 6 569,52 грн..

Відповідно до положень статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Згідно п. 2.1.2 договору балансоутримувач зобов'язується своєчасно складати рахунки на оплату, однак, в матеріалах справи рахунки на оплату наданих послуг за договором відсутні. Таких доказів не було надано і суду апеляційної інстанції

Більш того, умовами договору та додаткових угод до нього передбачений певний перелік послуг, що мав відшкодовуватись відповідачем, в тому числі, відшкодування плати за земельну ділянку.

Доказів сплати такого податку самими позивачем суду також не надано.

В силу положень ч. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Тобто, як вірно зазначив місцевий господарський суд, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Колегія суддів звертає увагу та те, що позивач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав у визначений судом строк належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги та свідчили про існування у відповідача обов'язку зі сплати відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 16 485,48 грн.

Оскільки, позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог, колегія суддів вважає правомірними висновки суду про відмову у стягненні з відповідача заборгованості з відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 16 485,48 грн.

Крім того, оскільки вимога позивача про стягнення пені у розмірі 1 067,54 грн., інфляційних втрат у розмір 5 040,30 грн. та 3 % річних у розмірі 587,25 грн. є похідною від вимоги про стягнення суми заборгованості, то відмова в позові про стягнення з Ради організації ветеранів суми відшкодування витрат балансоутримувача виключає можливість задоволення позову в частині вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів, звертає увагу, що додаткові докази - акти прийняття-передачі робіт (про надання послуг), додані скаржником до відповіді на відзив на апеляційну скаргу, що не були прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, так, як подані позивачем з порушенням строку, що був визначений судом, можуть бути підставою розгляду іншого позову.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2018, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2018 залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2018 у справі № 910/4113/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2018 у справі № 910/4113/18 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва".

4. Матеріали справи № 910/4113/18 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги з урахування приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко

Дата складання повного тексту постанови 10.07.2018 року