ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2018 р. Справа № 920/10/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. 987 С/1-7) на ухвалу господарського суду Сумської області від 29.03.2018 року, постановлену у приміщенні вказаного суду суддею Заєць С.В., повний текст якої складено 03.04.2018 року, у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Сумської дирекції ПАТ "Укрпошта", м. Суми,

до ОСОБА_2 забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, м. Суми,

про визнання недійсним розрахунку орендної плати

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання ч. 2 зміни № 2 від 08 серпня 2011 року до розрахунку орендної плати до договору оренди № ФМ-305 від 30 січня 1998 року, укладену між Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та УДППЗ «Укрпошта» в особі Сумської дирекції УДППЗ «Укрпошта», недійсною.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 29.03.2018 року провадження у справі № 920/10/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Сумської дирекції до відповідача ОСОБА_2 забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання ч. 2 зміни № 2 від 08.08.2011 до розрахунку орендної плати до договору оренди № ФМ-305 від 30.01.1998, укладеного між сторонами, недійсною закрито.

В обґрунтування постановленої ухвали, місцевий господарський суд вказав, що між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав що і позов у справі № 920/10/18, є таке, що набрало законної сили, рішення господарського суду Сумської області від 03.02.2014 у справі № 920/2154/13.

Позивач із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом при розгляді справи не застосовано до спірних правовідносин положення статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальних захист журналістів", положення статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, Методику розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна в порядку і за тарифами, встановленими для бюджетних організацій. Не застосовано частину 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та не враховано постанови Верховного Суду України від 29.04.2015 року у справі № 920/48/14, від 27.05.2015 року у справі № 920/49/14, від 13.05.2015 року у справі № 920/55/14.

Представник в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&5є рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду про визнання ч. 2 зміни № 2 від 08 серпня 2011 року до розрахунку орендної плати до договору оренди № ФМ-305 від 30 січня 1998 року, укладену між Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та УДППЗ «Укрпошта» в особі Сумської дирекції УДППЗ «Укрпошта», недійсною.

При цьому, у провадженні господарського суду Сумської області знаходилася справа № 920/2154/13 за позовом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» в особі Сумської дирекції УДППЗ «Укрпошта» (правонаступником якого є позивач у справі № 920/10/18) до Управління майна комунальної власності Сумської міської ради (правонаступником якого є відповідач у справі № 920/10/18), про визнання частин договору недійсним, в тому числі розділу ІІ зміни № 2 від 08 серпня 2011 до розрахунку орендної плати до договору № ФМ-305 від 30.01.1998 року.

Рішенням господарського суду Сумської області від 03.02.2014 у справі№ 920/2154/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.04.2014 у задоволенні позову Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» в особі Сумської дирекції УДППЗ «Укрпошта», відмовлено.

При цьому, як в обґрунтування позовних вимог у справі № 920/10/18, так і в обґрунтування позовних вимог у справі № 920/2154/13 УДППЗ «Укрпошта» посилалося на те, що спірні частини договорів не відповідають вимогам закону, оскільки позивач відповідно до ч. 3 статті 6 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» користується орендою комунального майна в порядку та за тарифами, встановленими для бюджетних організацій. Відповідно до Методик розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна, затверджених відповідними рішеннями Сумської міської ради, що діяли на час укладення спірних частин договору та п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 «Про Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна», для організацій та установ, що утримуються за рахунок державного бюджету передбачено орендну плату в розмірі 0,08 грн. в місяць та 1 грн. на рік. Спірна частини договору оренди, всупереч чинному законодавству визначають інший, відмінний від передбаченого законодавством розмір орендної плати.

За викладеного, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав що і позов у справі № 920/10/18, є таке, що набрало законної сили, рішення господарського суду Сумської області від 03.02.2014 у справі № 920/2154/13.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що закриття господарським судом Сумської області оскаржуваною ухвалою провадження у справі № 920/10/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Сумської дирекції, до відповідача - ОСОБА_2 забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, про визнання ч. 2 зміни № 2 від 08.08.2011 до розрахунку орендної плати до договору оренди № ФМ-305 від 30.01.1998, укладеного між сторонами, недійсною, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231, п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, з мотивів існування такого, що набрало законної сили рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, здійснено з дотриманням норм чинного законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; 5) забезпечення обвинуваченому права на захист; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 9) обов'язковість судового рішення.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, у справі «Христов проти України» (19 лютого 2009 року), згадуючи й про справу «Брумареску проти Румунії», Європейський суд з прав людини «повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.»

За викладеного, встановивши обставини існування згаданого вище рішення суду у справі № 920/2154/13, місцевий господарський суд, діючи відповідно до приписів чинного процесуального законодавства, закрив провадження у справі, а тому незастосування останнім до спірних правовідносин норм матеріального права та неврахування практики Верховного Суду України не може бути визнано порушенням з його боку норм процесуального права, оскільки при закритті провадження у справі рішення по суті позовних вимог не приймається, а вимоги щодо повного та всебічного з'ясування обставин обмежуються колом обставин, з якими Господарський процесуальний кодекс України пов'язує необхідність закриття провадження у справі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 29.03.2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного тексу до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13.07.2018 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.