РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2018Справа № 910/6290/18

Суддя Господарського суду міста Києва Блажівська О.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №910/6290/18

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

(01032, м.Київ, вул.Саксаганського, 70-А, )

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»

(03057, м.Київ, вул.Дегтярівська, 33-Б, 2 під'їзд, )

про стягнення 32 184,71 грн,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», 21 травня 2018 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовані твердженнями позивача про те, що 28.12.2016 між позивачем та ОСОБА_1 був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» №800001/4640/0000053, предметом якого є страхування транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Як зазначає позивач, 27.03.2017 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу «ЗАЗ ДЕО» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3, який відповідно до довідки №618381 про дорожньо-транспортну пригоду та постанови Подільського районного суду м.Києва у справі №758/4729/17 від 23.06.2017 порушив Правила дорожнього руху України, у зв'язку з чим, позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», просить стягнути з відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», страхове відшкодування в порядку регресу у розмірі 32 184,71 грн, з яких 29 810,73 грн - основна заборгованість, 1 896,19 грн - інфляційні втрати та 477,79 грн- 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2018 відкрито провадження у справі №910/6290/18 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив; витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України наступну інформацію по полісу № АК/1522562: якою страховою компанією виданий даний поліс; строк його дії; тип полісу; розміри лімітів відповідальності, розмір франшизи; який автомобіль застраховано; по відношенню до якої особи його укладено.

11.06.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла відповідь на виконання Ухвали суду про відкриття провадження у справі, а саме надана інформація щодо полісу №АК/1522526.

15.06.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» надійшов відзив на позовну заяву.

21.06.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» надійшла відповідь на відзив.

25.06.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» надійшло заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на які посилається позивач на підтвердження позовних вимог, а відповідач на підтвердження заперечень на позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до довідки №18381 про дорожньо-транспортну пригоду та постанови Подільського районного суду м.Києва у справі №758/4729/17 від 23.06.2017, вбачається, що 27.03.2017 о 10 год. 00 хв. в м.Києві по вул.Сагайдачного, 2/24, ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_3 пересікаючи перехрестя, здійснила зіткнення з автомобілем «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2, у зв'язку з чим вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Даною постановою суду ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340,00 грн.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Пошкоджений автомобіль застрахований у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» №800001/4640/0000053 від 28.12.2016.

Відповідно до Звіту №01-10/04 від 10.04.2017 вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_4 становить 48 509,15 грн.

Позивач на підставі Договору добровільного комплексного страхування на транспорті «Пряме врегулювання» №800001/4640/0000053 від 28.12.2016, Звіту №01-10/04 від 10.04.2017 та Страхового акту №00220689 від 18.07.2017 здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 30 810,73 грн, що підтверджується платіжним дорученням №030221 від 21.07.2017.

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Виходячи з приписів ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 Цивільного кодексу України).

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 30 810,73 грн право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ЗАЗ ДЕО» державний реєстраційний номер НОМЕР_2, яким скоєно ДТП, застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/1522562, то відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу покладається на відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 910/12500/17.

Як встановлено судом, в матеріалах справи наявна заява від 26.07.2017 про відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в якій позивач просить відповідача перерахувати на його рахунок відшкодування в сумі 30 810,73 грн.

Станом на дату подання позовної заяви (21 травня 2018) від відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», відповідь на заяву від 26.07.2017 про відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою не надійшла, відшкодування шкоди, завданою дорожньо-транспортною пригодою не здійснено.

У відповідності до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Окрім цього, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ЕТАЛОН» у відзиві та запереченні на відповідь на відзив зазначено, що:

1) Приватним акціонерним товариством «УНІКА» не було зменшено розміру оціненої шкоди на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість;

2) Звіт про оцінку колісного транспортного засобу №01-10/04 від 10.04.2017 не є належним та достовірним доказом, оскільки не відповідає вимогам ст.98 Господарського процесуального кодексу України;

3) Приватним акціонерним товариством «УНІКА» було направлено позовну заяву із додатками на адресу відповідача, але, як зазначає відповідач, звіт про оцінку КТЗ №01-10/04 від 10.04.2017 містився на 19 аркушах, замість 25, а отже не має юридичної сили;

4) Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ЕТАЛОН» зазначено, що позивач не посилається на ст.1191 Цивільного кодексу України, а отже це не дає право останньому звертатися із регресною вимогою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕТАЛОН»;

5) Тощо.

Розглянувши вищезазначений відзив та заперечення на відповідь на відзив, суд зазначає наступне.

Позивач, звертаючись із позовом до суду, в якості підтвердження шкоди, завданої власнику транспортного засобу марки «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, надав Звіт про оцінку КТС №01-10/04 від 10.04.2018, згідно якого відновлювальний ремонт складає 48 509,15 грн. Позивачем було складено страховий акт №00220689 від 18.07.2017, з якого вбачається, що сплаті підлягає страхове відшкодування в розмірі 30 810,73 грн, яке і було перераховано страхувальнику -ОСОБА_1, що підтверджується платіжним дорученням №030221 від 21.07.2017.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е З - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 14.05.2013 р. у справі N 5011-50/17049-2012, від 30.07.2013 р. у справі N 910/3655/13 та від 27.01.2014 р. у справі N 910/3023/13.

Тобто, твердження Приватного акціонерного товариства «ЕТАЛОН» про те, що Звіт про оцінку колісного транспортного засобу №01-10/04 від 10.04.2017 не має юридичної сили, оскільки поданий в неповному обсязі, тощо, є такими, що не мають значення для розгляду справи, оскільки звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом. Більше того, Приватним акціонерним товариством «ЕТАЛОН» не було подано власного Звіту чи інших контррозрахунків на підтвердження власної позиції.

Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: 1) у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; 2) у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно із п. 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов'язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Виходячи з системного аналізу змісту вищенаведених норм законодавства всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов'язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об'єктом оподаткування ПДВ, в зв'язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (п. 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

А тому твердження відповідача щодо необхідності виключення із суми відшкодування податку на додану вартість є помилковим.

Так, позивачем було складено страховий акт №00220689 від 18.07.2017, з якого вбачається, що сплаті підлягає страхове відшкодування в розмірі 30 810,73 грн, яке і було перераховано страхувальнику, що підтверджується платіжним дорученням №030221, призначенням платежу якого є страхове відшкодування у розмірі 30 810,73 грн без ПДВ ОСОБА_1 за Договором добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» №800001/4640/0000053 від 28.12.2016.

При цьому, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування на користь страхувальника, набув право вимоги до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Крім цього, відповідно до приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язок з визначення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, тобто на відповідача.

Також з врахуванням приписів ст.ст.993,1191 Цивільного кодексу України слід зазначити, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Тобто визначальним моментом для звернення з такою вимогою є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Враховуючи викладене, твердження Приватного акціонерного товариства «ЕТАЛОН» про те, що Приватне акціонерне товариство «УНІКА» не посилається на ст..1191 Цивільного кодексу України, а отже це не дає право останньому звертатися із регресною вимогою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕТАЛОН» є необґрунтованими, оскільки право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу чітко встановлене чинним законодавством України, а також п.6.3.11 Договору добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» №800001/4640/0000053 від 28.12.2016 передбачено, що страхувальник зобов'язаний у разі виплати страховиком суми страхового відшкодування забезпечити страховику, в межах фактичних затрат, перехід права вимоги до осіб, винних у заподіянні збитків та вчиняти дії для реалізації права вимоги до винних у заподіяних збитках.

Враховуючи викладене, твердження Приватного акціонерного товариства «ЕТАЛОН», зазначені у відзиві та запереченні на відповідь на відзив є припущеннями та не підтверджені жодними доказами, зокрема, Приватним акціонерним товариством «ЕТАЛОН» не надано власної позиції щодо предмету спору, не надано контррозрахунку, тощо.

Розглядаючи спір по суті, суд також зазначає, що частиною п'ятою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала транспортного засобу «ЗАЗ ДЕО», державний номер НОМЕР_5 встановлена постановою Подільського районного суду м.Києва.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про страхування» франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Оскільки полісом №АК/1522562 встановлено розмір франшизи - 1 000,00 грн, страхове відшкодування при зверненні з позовом до суду підлягає зменшенню пропорційно на вищезазначену суму, а отже позовні вимоги позивача є обґрунтованими (30 810,73 грн (сума страхового відшкодування) - 1 000,00 грн (франшиза), а тому підлягають задоволенню.

Окрім цього, в зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, позивач просить на підставі ст.625 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача 1 896,19 грн - інфляційних втрат та 477,79 грн - 3% річних, нарахованих за період з 01.11.2017 по 14.05.2018.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Оскільки, у відповідності до ст.979 Цивільного кодексу України зобов'язання страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим.

Грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання майнової шкоди іншій особі, а отже між сторонами у справі існує грошове зобов'язання, яке виникло з позадоговірних відносин - делікту. При цьому, грошове зобов'язання у деліктних правовідносинах не є окремим видом зобов'язання, а є способом виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018 у справі №910/18319/16 та Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 квітня 2018 року у справі №910/12028/17.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Таким чином, враховуючи вищезазначені положення, здійснивши підрахунок за допомогою калькуляції штрафних «ЛІГА», вимога позивача щодо стягнення з відповідача 1 896,19 грн - інфляційних втрат та 477,79 грн - 3% річних, нарахованих за період з 01.11.2017 по 14.05.2018 підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що відповідач не довів факт того, що шкоду транспортному засобу «TOYOTA AVENSIS» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія, та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди зазначеного автомобіля, в тому числі не подав відзив на позовну заяву, - вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування підлягають задоволенню.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскільки, відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (03057, м.Київ, вул.Дегтярівська, 33-Б, 2 під'їзд, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м.Київ, вул.Саксаганського, 70-А, ) суму страхового відшкодування в розмірі 29 810 (двадцять дев'ять тисяч вісімсот десять) грн 73 коп, 1 896 (одна тисяча вісімсот дев'яносто шість) грн 19 коп - інфляційних втрат та 477 (чотириста сімдесят сім) грн 79 коп - 3% річних.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (03057, м.Київ, вул.Дегтярівська, 33-Б, 2 під'їзд, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м.Київ, вул.Саксаганського, 70-А, ) судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.Є. Блажівська