ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року Справа № 915/203/18

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Мавродій Г.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1 - дов. № 483-484 від 19.04.2016

представник 1-го відповідача в судове засідання не з'явився,

представник 2-го відповідача в судове засідання не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: ОСОБА_2, 65045, АДРЕСА_2; 65026, АДРЕСА_1

до 1-го відповідача: Фермерського господарства "Бардін" ,57532, Миколаївська область, Очаківський район, с.Благодатне, вул.І.Франка, 49

до 2-го відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Талмер", 57545, Миколаївська область, Очаківський район, с.Дмитрівка, Ставкове господарство

про: визнання договолру про спільну діяльність від 27.04.2016, укладеного між директором ТОВ "Талмер" ОСОБА_3 та головою ФГ "Бардін" ОСОБА_4 - недійсним.

06.03.2018 ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №б/н від 26.02.2018 в якій просить суд визнати договір про спільну діяльність від 27.04.2016, укладений між директором ТОВ "Талмер" ОСОБА_3 та головою ФГ "Бардін" ОСОБА_4 - недійсним.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ч.2 ст.198 Господарського кодексу України, ч. 1 ст.203, ч.1,3 ст.215, ст.626, ст.627, ст. 1130, ст. 1132 Цивільного кодексу України.

Позов обґрунтовує тим, що 27.04.2016 між директором ТОВ «Талмер» ОСОБА_3 та головою ФГ «Бардін» ОСОБА_4 був укладений договір про спільну діяльність. Відповідно до цього договору сторони домовились про проведення спільної господарської діяльності. На думку позивача, зазначений договір є недійсним, розрахунки між сторонами по ньому не проводилися, договір укладений для заволодіння майном ТОВ «Талмер», яке було придбане за його кошти, внесені ним особисто в статутний капітал товариства для придбання нерухомого майна.

Позивач вважає, що договір є недійсним оскільки:

- в договорі, що оскаржується, взагалі не зазначений строк його дії (істотна умова договору), а тому не зрозуміло на який період укладався зазначений договір.

- за договором частина прибутку ТОВ «Талмер» від спільної діяльності зазначена в сумі 756 600 грн., та прив'язана до валюти - 30 000, 00 доларів США. Позивач вважає, що прив'язувати ціну до курсу інвалюти у внутрішньоукраїнських договорах згідно зі ст. 198 ГКУ не можна.

- позивач посилаючись на ст.9, 93, 102-1 зазначає, що операція з передачі земельних ділянок як внеску ТОВ «Талмер» у спільну діяльність неможлива, оскільки земельна ділянка не є власністю учасника спільної діяльності, а використовується ним на підставі договору оренди.

- договори оренди земельних ділянок між орендодавцями та ТОВ «Талмер» були розірвані в судовому порядку та на момент підписання спірного договору орендодавці вже уклали договори оренди земельних ділянок, з іншою особою. Таким чином, на момент підписання спірного договору ТОВ «Талмер» не було користувачем (орендарем) земельних ділянок, які передавав за договором про спільну діяльність ФГ «Бардін».

- також позивач вважає, що договір про спільну діяльність, укладений між директором ТОВ«Талмер» ОСОБА_3 та головою ФГ«Бардін» ОСОБА_4 є таким, що порушує публічний порядок, тому що він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та незаконне заволодіння майном фізичних та юридичної особи. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

- ФГ «Бардін» зазначає, що проведення розрахунку за договором підтверджується розпискою директора ТОВ «Талмер» та квитанцією прибутково касового ордеру, відповідно до яких голова ФГ «Бардін» ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти, відповідно до п.4.3. договору, проте зазначені грошові кошти до каси ТОВ «Талмер» та на його розрахунковий банківський рахунок не надходили, що також свідчить про недійсність договору.

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що ТОВ «Талмер» не отримувало грошових коштів від ФГ «Бардін», а також що договори оренди земельних ділянок між ТОВ «Талмер» та орендодавцями-власниками земельних ділянок були розірвані в судовому порядку та, на момент укладення спірного договору, останніми були підписані та зареєстровані інші договори, позивач вважає, що договір, про спільну діяльність від 27.04.2016 укладений між ТОВ «Талмер» та ФГ «Бардін» необхідно визнати недійсним.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.03.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/203/18, підготовче засідання призначено на 03 квітня 2018 року об 09 год. 30 хв.

Відповідач ФГ «Бардін» у наданому відзиві на позовну заяву заперечує проти позовних вимог. Вказує, що позовні вимоги базуються на особистих припущеннях позивача, хибному тлумаченні останнім як фактичних обставин правовідносин, так і норм, якими регулюються правовідносини спільної діяльності. Відповідач-1 вважає хибними підстави недійсності правочину, вказані в позовній заяві та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

Позивач у своїй позовній заяві не навів жодних доказів того, яким чином оспорюваний ним договір порушив його права, які його права і ким є невизнані або оспорювані. Ним лише зазначено, що його права можуть бути порушеними. Тобто позовна заява ґрунтується на припущеннях.

Твердження позивача, що він є одноособовим засновником ТОВ «Талмер» не відповідає дійсності, оскільки відповідно до інформації з Єдине державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками (учасниками) ТОВ «Талмер» є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з рівними частками внесків. При цьому, ОСОБА_3, вказана в реєстрі та в Статуті Товариства як директор товариства, підписант та особа, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори без обмежень.

Посилання позивача на те, що ТОВ «Талмер» не могло передавати земельні ділянки в рамках спільної діяльності є некоректним та таким, що не відповідає дійсності, оскільки земельні ділянки передавалися не в розумінні закону України «Про оренду землі», а лише для здійснення своїх функцій фермерським господарством по договору про спільну діяльність, а саме для обробітку земельних ділянок. Тобто, ні право володіння ні право розпорядження цими земельними ділянками не переходили до фермерського господарства.

Щодо посилання позивача на відсутність зазначення у договорі строку його дії, відповідач-1 посилаючись на ч.2 ст.151 ЦК України зазначив, що строк дії договору про спільну діяльність не є істотною умовою такого виду договорів, однак відповідач-1 га відповідач-2 в укладеному між ними договорі про спільну діяльність встановили термін дії цього договору, пов'язавши його з настанням обставин закінчення договорів оренди земельних ділянок.

Щодо ціни договору, то відповідач-1 вказує, що ціна договору про спільну діяльність, укладеного між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 визначена в національній валюті України - в гривні, що прямо вбачається з пункту 4.3 цього Договору.

Отже, ФГ «Бардін» та ТОВ «Талмер» діяли виключно в межах, встановлених законодавством України, оскільки правовими підставами існування таких правовідносин та укладання зазначеного договору про спільну діяльність є положення законодавства України та у відповідності до ч. 4 ст. 176 ГК Україні суб'єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб'єкта господарювання, на умовах, визначених договором про спільну діяльність.

Позивач у поданій відповіді на відзив зазначає, що заперечення відповідача-1 є не обґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Позивач вважає, що фактично об'єкт оспорюваного договору передано у строкове платне користування, відповідні правовідносини сторін чинне законодавство України визначає як орендні. Отже, правова оцінка договору про спільну діяльність свідчить про його недійсність як удаваного правочину. Направленого на приховування фактично вчиненого сторонами договору оренди землі.

Підготовче засідання призначене на 03.04.2018 було відкладено на 07 травня 2018 року о 11 год.00 хв.

У зв'язку з перебуванням судді Семенчук Н.О. на лікарняному, підготовче засідання у справі №915/203/18 призначене на 07 травня 2018 року об 11 год. 00 хв. - не відбулось.

Ухвалою суду від 10.05.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засіданні призначено на 06 червня 2018 року о 10 год. 00 хв.

Підготовче засідання призначене на 06.06.2018 було відкладено на 12 червня 2018 року о 15 год.00 хв.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 12.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №915/203/18 до судового розгляду по суті на 10 липня 2018 року о 14 год. 00 хв.

Судове засіданні призначене на 10.07.2018 було відкладено на 17 липня 2018 о 12 год. 00 хв.

Відповідач - 1 в судове засідання 17.07.2018 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, під розписку 10.07.2018 в залі судового засідання (під звукозапис).

Відповідач - 2 в судове засідання 17.07.2018 не з'явився, відзив по суті позовної заяви до суду не надав.

У відповідності до ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

27.04.2016 року між Фермерським господарством «Бардін» (сторона І) в особі голови господарства ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Талмер" (сторона ІІ) в особі директора ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони уклали даний договір про спільну господарську діяльність для досягнення господарських і комерційних цілей з оброблення та ефективного використання земель сільськогосподарського призначення та отримання прибутку від реалізації продуктів сільськогосподарського призначення, для досягнення яких зобов'язуються спільно й погоджено здійснювати необхідні фактичні і юридичні дії (п. 1.1 Договору) (т.1, а.с.33-39).

Відповідно до п. 6.5 Договору договір вступає в дію та набирає законної сили з моменту його підписання.

Відповідно до п. 6.6 Договору договір діє до сплину термінів оренди земельних ділянок (по кожній земельній ділянці окремо), які орендуються Стороною II у власників земельних ділянок та які надані Стороні І для спільної діяльності.

До договору між сторонами було укладено додаткові угоди (т.1, а.с. 40).

Договір та додаткові угоди підписані та скріплені печатками сторін.

Відповідно до п. 2.1 Договору господарська діяльність по даному договору про спільну діяльність здійснюється без створення юридичної особи та без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору для виконання умов договору Сторона II надає для спільної діяльності земельні ділянки, які знаходяться у її користуванні на підставі договорів оренди земельних ділянок.

Відповідно до п. 3.2.5 Договору Сторона І зобов'язана сплатити Стороні II суму частки прибутку від спільної діяльності в розмірах та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 4.3 Договору сторони домовились та встановили, що не залежно від результатів діяльності Сторони І за цим договором, частина суми прибутку від спільної діяльності Сторони II за весь період дії цього договору складає сімсот п'ятдесят шість тисяч шістсот грн. (еквівалент 30000 дол. США по курсу 25, 22 грн. за 1 долар).

Відповідно до п. 4.4 Договору підписанням цього договору Сторона ІІ підтверджує, що отримала від Сторони І наперед всю суму частини прибутку від спільної діяльності, яка встановлена п. 4.3 цього розділу. Претензій до Сторони І стосовно оплати їй частини суми прибутку від спільної діяльності Сторона II не має. В подальшому, Сторона II не має права вимагати від Сторони І будь-яких додаткових виплат по цьому договору. Кошти, отримані Стороною II від Сторони І, до моменту їх сплати, були власними коштами Сторони І та будуть в подальшому компенсовані за рахунок реалізації цього договору.

Відповідно до п. 10.4 Договору підписанням цього договору, Сторона І підтверджує, що була попереджена Стороною II про те, що на даний час земельні ділянки знаходяться у володінні та користуванні третьої особи (надалі - неналежного орендаря), яка уклала з власниками земельних ділянок договори оренди на підставі заочних рішень суду, які в подальшому були скасовані. На даний час рішення суду про відмову в розірванні договорів оренди з власниками земельних ділянок та Стороною 2, ще не набрали законної сили. Повернення земельних ділянок може відбутися лише після отримання рішень суду вступившого в законну силу та збору неналежним орендарем врожаю посіяних ним культур.

Відповідно до п. 10.5 Договору перелік земельних ділянок, які надаються Стороною II для спільної діяльності, із зазначенням власників земельних ділянок, підстав користування, розмірів земельних ділянок, строку дії договорів оренди, наведений в Додатку № 1 до цього договору, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 10.6 Договору земельні ділянки надаються з відповідними копіями правовстановлюючих документів та планами - схемами знаходження цих земельних ділянок.

Таким чином, за умовами договору Сторона І ФГ "Бардін" взяла на себе зобов'язання сплатити Стороні ІІ ТзОВ "Талмер" суму частини прибутку від спільної діяльності (п. 4.3 договору), а Сторона ІІ ТзОВ "Талмер" взяла на себе зобов'язання передати Стороні І ФГ "Бардін" не пізніше 20 вересня 2016 року земельні ділянки, що знаходяться в користуванні Сторони ІІ ТзОВ "Талмер" та належать на праві власності фізичним особам (п. 3.1.1, п. 3.1.9, п. 10.5 договору).

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, згідно пояснень ОСОБА_3 від 28.04.2016 та як встановлено п.4.4 договору Сторона І Фермерське господарство "Бардін" в особі голови ОСОБА_4 сплатило Стороні ІІ Товариству з обмеженою відповідальністю "Талмер" в особі директора ОСОБА_3 суму частини прибутку від спільної діяльності, а саме: грошові кошти в сумі 756 600 грн., що є еквівалентом 30 000 доларів США по курсу 25,22 грн. за один долар, що підтверджується розпискою директора ТзОВ "Талмер" ОСОБА_3 від 08.04.2016 та квитанцією до прибуткового касового ордера №1 від 28.04.2016, поясненнями ОСОБА_3 від 28.04.2016.

В свою чергу, як зазначає відповідач-1 у відзиві, ТОВ "Талмер" порушено взяте на себе господарське зобов'язання, у зв'язку з чим ФГ "Бардін" звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з ТОВ "Талмер" сплаченої наперед частини прибутку по договору про спільну діяльність.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 31.01.2017 справі №915/1284/16 позов ФГ «»Бардін» до ТОВ «Талмер» задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Талмер» на користь ФГ «»Бардін» - 780 000 грн. основної суми сплаченої наперед частини прибутку по договору про спільну діяльність, що становить еквівалент 30 000, 00 доларів США по курсу 26 грн. за 1 долар США; 39 000 грн. - штрафу за порушення умов договору; 12 285 грн. - витрат по сплаті судового збору.

Позивач вважаючи, що у випадку звернення стягнення на майно, що набуто до статутного капіталу ТОВ «Талмер» ОСОБА_2 як засновником (учасником) будуть порушені його права як власника та засновника підприємства. У зв'язку з чим, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про визнання договору про спільну діяльність укладений між ТОВ «Талмер» та ФГ «Бардін» недійсним.

На підставі ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов'язання, яке в силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Приписами чинного законодавства не встановлено вичерпного переліку умов, необхідних для даного виду договорів, відтак сторони вправі за власною домовленістю визначати й інші умови договору про спільну діяльність, проте, у договорі такого виду, насамперед, мають визначатися аспекти щодо його предмету та мети, взаємних обов'язків сторін та обов'язків кожної зі сторін щодо спільної діяльності, порядок здійснення контролю за спільною діяльністю, а також визначення розміру вкладів і часток учасників, порядок розподілу між ними результатів спільної діяльності.

Відповідно до п. 6.1. Роз'яснення Вищого Арбітражного суду України № 02-5/302 від 28.04.95 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність" при укладанні договору про сумісну діяльність, сторони визначають обов'язок кожної з них щодо внесків, необхідних для досягнення мети сумісної діяльності. Такими внесками можуть бути грошові суми, майно, трудова участь, надання послуг, розробка і забезпечення проектною документацією тощо.

При укладанні оспорюваного договору сторони встановили, що господарська діяльність по даному договору здійснюється без створення окремої юридичної особи та без об'єднання вкладів учасників (п.2.1.). При здійсненні спільної діяльності сторонами не визначається уповноважений учасник, який би діяв від імені сторін договору одноособово (п.2.2). Сторони дійшли згоди, що бухгалтерський, податковий та облік результатів спільної діяльності ведеться кожною стороною окремо, без покладання обов'язкового загального обліку на одного з учасників договору. Для виконання умов договору сторона ІІ надає для спільної діяльності земельні ділянки, які знаходяться у її користуванні на підставі договорів оренди (п.3.1.1). Сторона І зобов'язана сплатити стороні ІІ суму частини прибутку від спільної діяльності (п.3.2.5).

Такими чином, оспорюваний договір за правовою природою є договором про спільну діяльність.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Оспорюваний позивачем Договір про спільну діяльність від 27.04.2016 зі сторони ФГ «Бардін» (сторона І) підписано головою господарства ОСОБА_4, який діє на підставі статуту, а зі сторони ТОВ «Талмер» (сторона ІІ) підписано директором ОСОБА_3, що діє на підставі статуту.

Договір скріплено печатками юридичних осіб.

Статутом ТОВ «Талмер» (нова редакція), затвердженого загальними зборами учасників ТОВ «Талмер» протоколом №20/11/13-1 від 20.11.2013 передбачено наступне (т.1, а.с.210-218).

Відповідно до розділу 1 Загальних положень Статуту, учасниками товариства є: ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Відповідно до п.7.14 Статуту, виконавчим органом товариства є директор товариства. Директор товариства здійснює такі функції, зокрема, укладає господарські договори та інші цивільно-правові договори, кредитні угоди, підписує усі банківські документи на отримання коштів та цінних паперів (п.7.20 Статуту).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Талмер» (т.2, а.с.13-22), засновниками товариства є ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Також, відповідно до вказаного реєстру ОСОБА_3 є підписантом та керівником ТОВ «Талмер». Дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи в реєстрі відсутні.

Отже, договір спільну діяльність від 27.04.2016 від імені ТОВ «Талмер» підписано уповноваженою особою, самим директором товариства в рамках здійснення ним господарської діяльності.

Щодо посилання позивача, як на підставу позовних вимог на те, що договір та його результати не відображені в бухгалтерському обліку обох учасників спільної діяльності суд зазначає.

Правові підстави для визнання недійсними правочинів визначені ст.215 ЦК України. Ведення бухгалтерського обліку регулюється Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, не ведення або неналежне ведення бухгалтерського обліку суб'єктами господарювання жодним чином не впливає на дійсність або недійсність укладених договорів, оскільки мають різні сфери правового регулювання.

Стосовно посилання позивача проте, що договори про спільну діяльність повинні перебувати на обліку в контролюючих органах суд зазначає, з аналізу положень податкового законодавства, щодо подання інформації про реєстрацію договорів про спільну діяльність та положень ст.215 ЦК України вбачається, що подання такої інформації до податкового органу також жодним чином не впливає на дійсність укладеного договору про спільну діяльність.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 4 ст. 202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи вищевикладене, сторони ТОВ «Талмер» та ФГ «Бардін» укладаючи договір про спільну діяльність діяли виключно в межах, встановлених законодавством України з необхідним обсягом цивільної дієздатності. Укладаючи договір про спільну діяльність сторони погодили всі істотні умови договору. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору сторони вчиняли дії щодо виконання взятих на себе зобов'язань, що було предметом дослідження при розгляді справи №915/1284/16.

Позивач у позовній заяві зазначає, що договір про спільну діяльність, укладений між директором ТОВ«Талмер» ОСОБА_3 та головою ФГ«Бардін» ОСОБА_4 є таким, що порушує публічний порядок, тому що він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та незаконне заволодіння майном фізичних та юридичної особи.

Відповідно до абз. 1 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» з останніми змінами та доповненнями, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Приписи ст. 228 ЦК України дійсно стосуються певним чином і приватної власності: правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, а тому правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Проте, договір від 27.04.2016 за своєю правовою природою є цивільно-правовим договором, а саме договором про спільну діяльність, який за своєю правовою суттю не належить до групи договорів, пов'язаних з відчуженням майна. За таких обставин, твердження позивача про те, що оспорюваний договір порушує публічний порядок, оскільки останній укладено з метою заволодіння майном позивача є помилковими.

Крім того позивач, зазначає, що оспорюваний договір порушує права позивача як засновника ТОВ «Талмер» та власника майна.

Відповідно до ч.3 ст.96 Цивільного кодексу України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Згідно із п.1 ч.1 ст.115 ЦК України господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Відповідно до ч.3 ст.80 товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов'язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Позивач, жодних доказів того, яким чином оспорюваний договір порушує його права як засновника товариства не надав, а лише зазначає, що його права можуть бути порушені у майбутньому.

У силу припису ст.204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведення позивачем факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, за захистом яких останній звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору.

Решта доводів та обґрунтувань позивача судом до уваги не береться, оскільки не спростовує наведених вище висновків.

За таким обставин, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

У відповідності до ст.129 ГПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 195, 196, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вступна і резолютивна частина рішення проголошені в судовому засіданні 17.07.2018, повний текст рішення складено 25.07.2018.

Суддя Н.О. Семенчук