ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2018 р. Справа № 917/1756/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників учасників справи:

позивача

відповідача адвокат ОСОБА_1, посвідчення №1407 від 21.03.2014 року; ордер серії ПТ №002432 від 04.07.2018 року; договір від 07.06.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Спектр - Агро, м. Київ (вх. № 916П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 24.04.2018р. у справі №917/1756/16, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Солодюк О.В.), повний текст рішення складено 04.05.2018р.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Спектр - Агро, м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 фермерського господарства Криниця, Полтавська область

про стягнення 678 580,32 грн. курсової різниці

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача 678 580,32 грн. курсової різниці, мотивуючи свою позицію тим, що звертаючись до суду з позовною заявою у справі №18/2049/11 про стягнення заборгованості за порушення зобов'язання з оплати за одержаний товар за укладеним між сторонами договором, і не заявленням при розгляді справи та прийнятті рішення від 18.08.2011 в іншій господарській справі вимог щодо перерахунку або іншого визначення (прив'язки) гривневого еквівалента заборгованості до курсу іноземної валюти та прострочення оплати товару після прийняття судового рішення.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Так, рішенням господарського суду Полтавської області від 11.01.2017 (суддя Кульбако М.М.) у задоволені позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2017 (судді: Лакіза В.В., Бородіна Л.І., Камишева Л.М.) рішення суду першої інстанції скасовано та позов задоволено.

18.10.2017 постановою Вищого господарського суду України постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2017 та рішення господарського суду Полтавської області від 11.01.2017 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

При повторному розгляді справи 24.04.2018 судом першої інстанції (суддя Солодюк О.В.) було прийняте рішення, яким в позові відмовлено повністю.

Позивач, не погодившись з зазначеним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а саме: щодо дослідження підстав для задоволення позовних вимог. На думку позивача, суд неповно дослідив умови укладеного договору між ним та відповідачем не надав правову оцінку умовам укладеного договору, тоді як ці обставини були доведені поясненнями позивача та наявними в матеріалах справи доказами, а також дійшов хибних висновків, що не відповідають обставинам справи, що згідно з ч.1 ст. 277 ГПК України є підставами для скасування судового рішення. Зокрема, позивач наголошує що підставою для стягнення з відповідача суми курсової різниці є саме п.2.3. договору поставки № 1203/10-ч від 12.03.2010.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк відповідачу для подання відзиву до 07.06.2018, протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач у межах встановленого судом строку надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що, на його думку, рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, із дослідженням всіх матеріалів та обставин справи, враховуючи висновки та вказівки, зазначені у постанові Вищого господарського суду України від 18.10.2017, а тому рішення є обґрунтованим та законним. Відповідач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 24.04.2018 без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи та аргументи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів встановила наступні факти та відповідні їм правовідносини.

12.03.2010 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №1203/10-ч (Договір), відповідно до п. 1.1 якого в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1.2 договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, гривнева ціна товару та її грошовий еквівалент в іноземній валюті, порядок та термін оплати товару, та нарахування відсотків, інші умови, визначені в додатку №1 до договору, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору ціна договору становить загальну вартість товару, що передається за цим договором та суму належних до сплати відсотків за користування товарним кредитом. Сторони встановлюють ціну договору в гривнях, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, вказаній в додатку №1.

Пунктом 2.3 договору сторонами погоджено, що у випадку, якщо комерційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений на день фактичної оплати покупцем ціни договору (її неоплаченої частини), буде вищим за комерційний курс гривні до іноземної валюти, який існував на день укладення договору, постачальник має право виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плату за користування товарним кредитом, а покупець зобов'язується сплатити даний рахунок не пізніше трьох банківських днів з дня виставлення рахунку. У цьому випадку ціна договору, що вказується в рахунку підлягає розрахунку за формулою: Ц2=Ц1хК2/К1, де Ц2 - ціна договору (її неоплачена частина), що вказується у рахунку; ЦІ - ціна договору (її неоплачена частина), що вказується у Додатку; К1 - комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату укладення договору; К2 - комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату оплати.

Згідно з п. 2.4 договору покупець проводить оплату вартості (ціни) товару та відсотків за користування товарним кредитом шляхом перерахування коштів в національній валюті, вирахуваної відповідно до положень п. 2.2. на банківський рахунок постачальника.

Пунктом 2.5 договору визначено, що термін оплати вартості (ціни) частини товару, яка оплачується покупцем, вказаний в додатку № 1 до договору.

За користування товарним кредитом покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком №1 до договору (п. 2.6 договору). Строк користування товарним кредитом починається з дня, наступного за днем отримання товару покупцем та закінчується днем, в якій згідно договору підлягає оплаті сума (або її частина) відстроченого платежу (п. 2.7 договору).

Пунктом 2.9. договору сторони встановили, що до відсотків застосовується порядок визначення розміру грошових зобовязань покупця та їх оплати, встановлений п.2.2., п.2.3. договору.

Відповідно до п. 2.11. договору відсотки за користування товарним кредитом нараховуються постачальником щомісячно. До 5 (пятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, сторони підписують акт надання (приймання-передачі) послуг товарного кредитування. Акт про надання послуг товарного кредитування надсилається постачальником на адресу покупця. Покупець зобовязується підписати акт та повернути його протягом 1 дня з дати отримання. Сплата нарахованих відсотків відбувається одночасно з оплатою платежів, відповідно до затвердженого порядку оплати в додатку №1 до даного договору.

Згідно з п. 3.5 договору покупець зобов'язаний провести оплату за товар та сплатити відсотки за користування товарним кредитом, в наступні терміни:

- частину вартості (ціни) товару, яка оплачується авансом: в термін, визначений в додатку № 1, тобто у строк до 01.04.2010 (п. 3.5.1);

- відстроченні платежі по товарному кредитуванню - в терміни, визначені сторонами у відповідній таблиці додатку № 1 до договору, тобто у строк до 15.10.2010 (п. 3.5.2);

- відсотки за користування кредитом - в терміни, встановлені в договорі (п. 3.5.3).

Пунктом 5.1 договору передбачено: господарські зобовязання сторін цього Договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня підписання його тексту уповноваженими представниками сторін, крім зобовязань покупця по оплаті вартості товару, проценті за користування товарним кредитом та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого п. 9.1).

Зі змісту п. 9.1 договору слідує: у випадку перерахування покупцем коштів пізніше строків, встановлених договором, постачальник має право притримати виконання та передати покупцеві товар по вартості, яка складається на день передач, або відмовитись від виконання своїх зобовязань та повернути покупцеві раніше сплачені ним суми.

Згідно з п. 7.3 договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості ціни товару та/або відсотків за користування товарним кредитом, покупець сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення.

Відповідно до п. 7.4 договору покупець відшкодовує збитки, завдані постачальнику невиконанням або неналежним виконанням грошових зобов'язань по цьому договору. Сторони встановлюють розмір збитків постачальника в твердій сумі в розмірі 20 відсотків неоплаченої вартості (ціни) товару. Збитки відшкодовуються в повній сумі понад неустойки (штраф).

У випадку прострочення грошових зобов'язань по оплаті вартості товару та сплаті відсотків покупець сплачує на користь постачальника штраф за неправомірне користування коштами в розмірі 28 відсотків річних з простроченої суми (п. 7.5).

Додатком № 1 від 12.03.2010 до договору, Коригуванням № 1 від 01.06.2010 та Додатком №1/2 від 11.06.2010 до договору визначено товар, що купується покупцем на умовах товарного кредиту, та графіки оплати товару покупцем, а саме:

Додатком №1 від 12.03.2010 до договору визначено: товар насіння кукурудзи, що купується покупцем на умовах товарного кредиту, та графік оплати товару покупцем: авансовий платіж на суму 270 917,61 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 33864,70, % оплати від ціни товару - 28) до 01.04.2010; відстрочений платіж (тов. кредит) 145 134,43 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 18141,80, % оплати від ціни товару 15; 133 дні; річна ставка відсотків - 0,1; сума нарахованих процентів, грошовий екв. - 352,56) до 01.09.2010; відстрочений платіж (тов. кредит) 551 510,84 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 68938,86; % оплати від ціни товару 57; 45 днів; річна ставка відсотків 0,1; сума нарахованих процентів, грошовий екв. - 70,00) до 15.10.2010. В Додатку № 1 до договору вказана валюта еквіваленту USD. Ціна товару + сума нарахованих відсотків становить девятсот шістдесят сім тисяч девятсот вісімдесят пять грн. 44 коп. в т.ч. ПДВ 161330,91 грн. Грошовий еквівалент вартості товару + сума нарахованих відсотків становить сто двадцять тисяч девятсот девяносто вісім доларів 18 ц в т.ч. ПДВ 20166,36 екв.

Коригуванням №1 від 01.06.2010 додатку №1 від 12.03.2010 до договору визначено: товар насіння кукурудзи, що купується покупцем на умовах товарного кредиту та графік оплати товару покупцем: авансовий платіж на суму 202685,41 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 25335,68; % оплати від ціни товару 28) до 01.04.2010; відстрочений платіж (тов. кредит) 108581,47 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 13572,68; % оплати від ціни товару 15) до 01.09.2010; відстрочений платіж (тов. кредит) 412609,59 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 51576,20; % оплати від ціни товару 57) до 15.10.2010. В коригуванні № 1 від 01.06.2010 вказана валюта еквіваленту. Курс гривні до еквіваленту 8,00. Річна ставка відсотків 0,1. Ціна товару сімсот двадцять три тисячі вісімсот сімдесят шість грн. 48 коп., в т.ч. ПДВ сто двадцять тисяч шістсот сорок шість грн. 08 коп. Грошовий еквівалент ціни товару девяносто тисяч чотириста вісімдесят чотири доллари 56 центів, в т.ч. ПДВ пятнадцять тисяч вісімдесят доларів 76 центів екв.

Додатком №1/2 від 11.06.2010 до договору визначено: товар засоби захисту рослин ПРЕСТИЖ, що купується покупцем на умовах товарного кредиту та графік оплати товару покупцем: авансовий платіж на суму 150,88 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 19,05; % оплати від ціни товару 28) до 11.06.2010; відстрочений платіж (тов. кредит) 80,83 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 10,21; % оплати від ціни товару 15) до 01.09.2010; відстрочений платіж (тов. кредит) 307,16 грн. (грошовий еквівалент в іноземній валюті 38,78; % оплати від ціни товару 57) до 15.10.2010. В додатку №1/2 від 11.06.2010 вказана валюта еквіваленту. Курс гривні до еквіваленту 7,9199. Річна ставка відсотків 0,1. Ціна товару пятсот тридцять вісім грн. 87 коп. в т.ч. ПДВ вісімдесят девять грн. 81 коп. Грошовий еквівалент вартості товару шістдесят вісім дол. 04 цен. в т.ч. ПДВ одинадцять дол. 34 цен. екв.

Сторонами була укладена додаткова угода № 1 від 03.09.2010 до договору, якою сторони домовились внести зміни до розділу «Юридичні адреси та банківські реквізиті Сторін», а також щодо здійснення оплати за товар тільки на розрахунковий рахунок, зазначений в п. 1 цієї додаткової угоди.

На виконання умов договору та додатків до нього позивач відповідачу здійснив поставку товару по видатковим накладним № СА000000224 від 22.04.2010, № 498 від 06.05.2010, № 1585 від 11.06.2010 на загальну суму 724 415,35 грн.

Відповідач оплатив поставлений йому товар лише в сумі 382 948,85 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість відповідача в розмірі 341 466,50 грн., у зв'язку із чим позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкцій за договором.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.08.2011 у справі №18/2049/11 стягнуто з відповідача на користь позивача 341 466 грн. 50 коп. основного боргу, 45 056 грн. 53 коп. пені, 85 855 грн. 62 коп. штрафу у вигляді 28 % річних, 4723 грн. 79 коп. витрат з оплати держмита, 191 грн. 16 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В подальшому, відповідач виконав рішення суду та сплатив на користь позивача існуючу заборгованість у загальному розмірі 477 293,60 грн.

Суму основної заборгованості за договором відповідачем остаточно було сплачено 28.09.2016, у звязку із чим позивач здійснив нарахування курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) після вказаної дати, яка за наданим до матеріалів справи розрахунком становить 678 580,32 грн.

05.10.2016 позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу за вих. № 345 від 03.10.2016 про сплату курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) в розмірі 678 580,32 грн. та рахунок за № 0310 від 03.10.2016 із призначенням платежу «Курсова різниця (вирахувана гривнева різниця ціни договору)», які отримано відповідачем 11.10.2016.

Невиконання вимоги та несплата відповідачем рахунку стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі.

Позивач у своєму позові та апеляційні скарзі на рішення суду першої інстанції, ухваленого внаслідок повторного розгляду справи, просить суд прийняти рішення, яким стягнути з відповідача на його користь курсову різницю ціни договору в сумі 678 580,32 грн., посилаючись при цьому на право, передбачене п.2.3 договору.

Відповідач у своїх запереченнях, письмових поясненнях та відзиві на апеляційну скаргу не погоджується із позицією позивача із посиланням на пункт 2.3. договору, яким не передбачено право позивача вимагати сплати курсової різниці як самостійної вимоги, оскільки пунктом 2.3 договору передбачено право позивача вимагати лише плату за користування товарним кредитом, що не є тотожним із курсовою різницею.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 2 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з наступних підстав.

Уклавши 12.03.2010 Договір, позивач та відповідач погодили його умови, відповідно сторони були наділені правами та обовязками, передбаченими умовами договору.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог статті 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Предметом даного судового розгляду є вимога постачальника до покупця про сплату курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) у зв'язку з порушенням зобов'язання з оплати одержаного товару за договором.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, вимагає стягнення курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору), посилаючись при цьому на умови договору, що передбачають право постачальника виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плати за користування товарним кредитом (п. 2.3 договору).

У відповідності до п. 2.1 договору сторони встановили ціну договору в гривнях, а також визначили її грошовий еквівалент в іноземній валюті, вказаній в Додатку №1, що не заборонено чинним законодавством.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Пунктом 2.2 договору сторони погодили, що сума у національній валюті, що підлягає сплаті покупцем на виконання ним зобовязань по договору, визначається шляхом множення еквіваленту ціни договору в іноземній валюті, вказаній у додатках до договору, на комерційний курс гривні до іноземної валюти, діючого на день підписання даного договору.

Згідно п. 2.3 договору у випадку, якщо комерційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений на день фактичної оплати покупцем ціни договору (її недоплаченої частини), буде вищим за комерційний курс гривні до іноземної валюти, який існував на день укладення договору, постачальник має право виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плату за користування товарним кредитом, а покупець зобов'язується сплатити даний рахунок не пізніше 3 банківських днів з дня виставлення рахунку. У цьому випадку ціна договору, що вказується в рахунку підлягає розрахунку за формулою: Ц2=Ц1ХК2/К1, де

Ц2 ціна договору (її неоплачена частина), що визначається в рахунку;

Ц1 ціна договору (її неоплачена частина), що вказана в додатку №1;

К1 комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату укладання договору;

К2 комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату оплати.

При дослідженні п.2.3. договору, судом встановлено, що цим пунктом сторони погодили настання строку його застосування, спосіб вирахування суми та призначення платежу (оплати).

Таким чином суд прийшов до висновку, що п.2.3. договору може бути застосований:

- на день фактичної оплати покупцем ціни договору;

- у випадку збільшення комерційного курсу гривні до іноземної валюти, згідно якого за вказаною у цьому ж пункті формулою розраховується сума курсової різниці;

- вирахувана за формулою сума за призначенням є платою за користування товарним кредитом.

Також сторони погодили зміст пункту 2.9. договору, яким передбачається, що п.2.3 договору застосовується виключно, для визначення саме розміру грошових зобовязань відсотків, за користування товарним кредитом.

З наведеного вбачається, що п.2.3 договору не передбачено право позивача ставити вимогу до відповідача щодо оплати курсової різниці ціни договору, а тому таке право позивача не порушене.

Враховуючи вищезазначене, позивачем безпідставно виставлено відповідачу вимогу за вих. № 345 від 03.10.2016 про сплату саме курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) в сумі 678 580,32 грн. та рахунок за № 0310 від 03.10.2016 із призначенням платежу «Курсова різниця (вирахувана гривнева різниця ціни договору)».

Таким чином, посилання позивача про те, що в договорі сторони передбачили зміну ціни договору, і позивач відповідно до ст. 533 ЦК України та п. 2.3. договору має право на стягнення курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) не підтверджується змістом та умовами договору, оскільки цей правочин таких умов не містить.

З наведеного вбачається, що курсова різниця ціни товару, як самостійна вимога, зазначена сторонами в п.2.3. договору, не може бути застосована, виходячи із предмету позову у справі.

Повертаючись до вказівок Вищого господарського суду України, зазначених в постанові від 18.10.2017 у цій справі, слід зауважити наступне.

Позивач, звертаючись до суду у даній справі, вимагає стягнення курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору), однак посилається при цьому на умови договору, що передбачають право постачальника виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плати за користування товарним кредитом (п.2.3. договору).

Вимоги про стягнення курсової різниці не є тотожними вимогам про стягнення плати за користування товарним кредитом, умови оплати якого встановлено договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що посилання позивача на п. 2.3 договору, як на підставу зміни ціни договору (вартості товару) є безпідставним, оскільки сторони передбачили таке право постачальника на отримання від відповідача сплати вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плату за користування товарним кредитом.

Крім того, варто наголосити, що з постановленням судового рішення у справі №18/2049/11 між сторонами припинились договірні зобов'язання, що підтверджується, зокрема, судовою практикою (постанова Вищого господарського суду у справі № 904/4782/16 від 19.01.2017).

Подаючи позов у цій справі, позивач фактично змінює ціну договору, який виконано, однак, за змістом ч. 2, 3 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після виконання не допускається. Такий висновок зроблено Верховним судом України, зокрема, у постанові від 22.03.2017 у справі № 908/1138/15.

Доводи апелянта щодо застосування п. 2.2, 2.3 Договору, як підставу для задоволення його позовних вимог суд вважає хибними, а тому посилання на них у даній справі є неправомірним.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом при повторному розгляді цієї справи було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Аргументів, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, апелянтом не наведено.

Окрім цього, колегія вважає за необхідне зауважити на процесуальному статусі представника позивача/апелянта ОСОБА_3.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 24.04.2018 було подано та підписано саме представником позивача адвокатом ОСОБА_3, яким до апеляційної скарги було надано докази його представництва від імені позивача, як адвоката, зокрема, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю тощо.

Апеляційна скарга була прийнята судом, за нею було відкрито апеляційне провадження.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 14.06.2018 представнику позивача адвокату ОСОБА_3 було надано слово для висвітлення позиції апелянта, чим останній скористався, зазначаючи доводи, викладені ним в апеляційній скарзі.

На початку судового засідання 04.07.2018 перед представником відповідача адвокатом ОСОБА_1 було поставлено питання щодо наявності у відповідача заяв чи клопотань до початку судового розгляду. На що адвокат ОСОБА_1 звернула увагу суду, що згідно офіційних даних Єдиного реєстру адвокатів України, який є у загальному доступі на сайті Національної асоціації адвокатів України, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, видане на імя адвоката ОСОБА_3 зупинено на підставі його заяви від 12.06.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Стаття 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає:

3. Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: 1) з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката.

4. Право на заняття адвокатською діяльністю поновлюється у разі: 1) зупинення права з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня, наступного за днем отримання радою адвокатів регіону заяви адвоката про поновлення права на заняття адвокатською діяльністю.

5. Протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв'язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з'їздом адвокатів України.

6. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

З наведеного вбачається, що представник позивача ОСОБА_3 під час розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 24.04.2018 не може бути представником позивача в суді апеляційної інстанції в порядку вимог ГПК України, Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оскільки згідно даних Єдиного реєстру адвокатів України він не має права на заняття адвокатською діяльністю.

Заперечення адвоката ОСОБА_3, які ґрунтуються на довідці, виданій Радою адвокатів м. Києва (а.с. 113 т.2), колегія суддів відкидає, опираючись на принцип правової визначеності.

Так, довідка (роздруківка), яка видана Радою адвокатів м. Києва (а.с. 113 т.2), за змістом не ідентична даним офіційного реєстру, навіть прямо суперечить їм, оскільки містить запис про поновлення адвокатом ОСОБА_3 адвокатської діяльності 20.11.2017.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є вимога ясності, зрозумілості і передбачуваності нормативного акту та порядку його застосування.

Так, у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 листопада 1999 р.) Європейський суд з прав людини вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований (п. 31 рішення).

Таким чином, в силу наведеного принципу та його тлумачення, суд застосовує наведені вище приписи ст.ст. 17,31 Закону України «Про адвокатуру» в їх прямому розумінні і зазначає, що довідка Ради адвокатів м. Києва не може спростувати даних Реєстру.

Опираючись на вищевикладене, колегія суддів вважає адвоката ОСОБА_3 неповноважним представником позивача у даній справі.

Оцінюючи необхідність застосування у даній справі приписів п.2 ч.1 ст. 264 ГПК України (закриття апеляційного провадження) у звязку із тим фактом, що апеляційна скарга також підписана адвокатом ОСОБА_3, колегія суддів приходить до висновку про те, що у даному спорі наведена правова норма не підлягає застосуванню.

Так, як зазначено вище, неповноважність адвоката ОСОБА_3 була встановлена колегією суддів вже після початку апеляційного розгляду по суті, в судовому засіданні 04.07.2018. Раніше, 14.06.2018, відбулося судове засідання, в ході якого адвокат ОСОБА_3 прийняв участь як представник позивача і виклав правову позицію позивача у даному спорі.

В контексті концепції «належної правової процедури», яка є складовою європейської правової доктрини і закріплена у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право бути заслуханим судом є однією з базових гарантій учасника судового спору.

Наприклад, у справі Претто проти Італії (рішення від 8 грудня 1983 року) ЄСПЛ зазначив наступне:

« 21. Публічний характер судочинства, про який йдеться в ч. 1 статті 6, захищає сторони спору від таємного відправлення правосуддя поза контролем з боку громадськості; він слугує одним із способів забезпечення довіри до судів, як вищих, так і нижчих. Роблячи здійснення правосуддя прозорим, публічність сприяє досягненню цілей ч. 1 статті 6, а саме: справедливості судового розгляду, гарантія якого є одним з основоположних принципів будь-якого демократичного суспільства в сенсі цієї Конвенції (див. рішення у справі Голдера від 21 лютого 1975 року, серія а, т. 18, с. 18, п. 36, а також рішення у справі Лоулесс від 14 листопада 1960 року, серія A, т. 1, с. 13).

22. Хоча всі держави-члени Ради Європи визнають принцип публічності, їхні правові системи і судова практика засвідчують певні розбіжності щодо обсягу і способу його реалізації як у проведенні слухань, так і оголошенні судових рішень. Формальний аспект питання має, однак, другорядне значення в порівнянні з метою, яка лежить в основі вимоги публічності, передбаченого ч. 1 статтею 6 п. Важливе місце, що посідає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд з метою контролю, який він повинен здійснювати в даній ділянці, уважно аналізувати практику конкретних судових процедур (див. особливо mutatis mutandis рішення у справі Адольфа від 26 березня 1982 року, серія A, т. 49, с. 15, п. 30)».

У даній справі склалася правова ситуація, в який колегія суддів повинна вирішити питання закриття провадження вже після надання публічних пояснень стороною спору. В цьому випадку колегія суддів de facto визнає юридично нікчемними факт надання стороною пояснень і наслідки такої процесуальної дії.

Для колегії суддів очевидно, що ця альтернатива не повинна бути обраною судом, оскільки це означає скасування гарантій справедливого і публічного суду, закріплених ст. 6 Конвенції, що є неприпустимим.

Крім того, закриття апеляційного провадження після початку розгляду спору по суті є скасуванням публічної судової процедури вже після того, як вона розпочалась, що, на думку колегії суддів, не охоплюється приписами п.2 ч.1 ст. 264 ГПК України, оскільки ця норма розміщена законодавцем у главі «Відкриття апеляційного провадження», яка передує главі «Апеляційний перегляд».

Опираючись на вищевказане, колегія суддів вважає неможливим застосування до спірних правовідносин положень п.2 ч.1 ст. 264 ГПК України і вважає за необхідне закінчити розпочатий судом розгляд справи по суті.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Спектр - Агро, м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 24.04.2018 року у справі №917/1756/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 23.07.2018.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.