РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.06.2018Справа № 910/17573/17

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна»

про стягнення 10 535, 17 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: ОСОБА_1 - довіреність б/н від 02.01.2018;

Від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (далі - відповідач) про стягнення 10 535, 17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту № 352/16-Т/К/03 від 18.05.2016 року, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1 а тому, відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993, п. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2, водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП, застрахована відповідачем, позивач направив останньому претензію про виплату страхового відшкодування. Відповідач претензію позивача задовольнив частково на суму 27 077, 11 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути решту суми страхового відшкодування в розмірі 10 535, 17 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2017 року порушено провадження у справі № 910/17573/17, її розгляд призначено на 01.11.2017 року.

В судовому засіданні 01.11.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 20.11.2017 року.

Також, в судовому засіданні 01.11.2017 року відповідача подав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки, на його думку, розмір страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,53) складає 27 077, 11 грн., які були сплачені ним позивачу.

В судовому засіданні 20.11.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 04.12.2017 року.

В судовому засіданні 04.12.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 06.12.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.12.2017 року у справі № 910/17573/17 відповідно до приписів статті 41 Господарського процесуального кодексу України призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Одночасно, ухвалою господарського суду міста Києва від 06.12.2017 року зупинено провадження у справі № 910/17573/17 на час проведення судової експертизи.

24.01.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи та здійснення оплати судової експертизи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2018 року поновлено провадження у справі № 910/17573/17, задоволено вищезазначене клопотання експерта та зупинено провадження у справі № 910/17573/17 на час проведення судової експертизи.

29.03.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення № 30/18-54 від 20.03.2018 року про неможливість надання висновку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.04.2018 року поновлено провадження у справі № 910/17573/17, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.05.2018 року.

14.05.2018 року судове засідання не відбулось у зв'язку з відрядженням судді Літвінової М.Є. на навчання до Національної школи суддів України на період з 14 по 18 травня 2018 року включно, відповідно до наказу В.о. голови Господарського суду міста Києва ОСОБА_2 № 45-А від 04.05.2018 року.

Ухвалою господарського суду від 21.05.2018 року по справі № 910/17573/17 підготовче засідання призначено на 06.06.2018 року.

Представник відповідача у підготовче засідання 06.06.2018 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Під час підготовчого засідання 06.06.2018 року судом проведено відповідні дії, які передбачені частиною 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України та з'ясовано думку представника позивача щодо початку розгляду справи по суті.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.2018 року закрито підготовче провадження та вирішено розпочати розгляд справи по суті в судовому засіданні 27.06.2018 року.

В судовому засіданні 27.06.2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Так, частиною 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З метою належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи судом на юридичну адресу останнього направлялись ухвали суду.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Разом з цим, частина 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено те, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи е вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні 27.06.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.05.2016 між позивачем (Страховик) та ОСОБА_3 (Страхувальник, Вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 352/16-Т/К/03 (далі - Договір) щодо автомобіля «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно з п.п. 7, 22.2 Договору страховими ризиками є, зокрема, «Збитки внаслідок ДТП» - будь-яке пошкодження або знищення ТЗ, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

Пунктом 27.10. Договору передбачено, що при пошкодженні ТЗ внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складання кошторису вартості відновлення ТЗ (Кошторису збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, з врахуванням умов, зазначених в п. 17.3. цього Договору, а також вартість ремонтних робіт. Кошторис збитків складається Страховиком, виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на підставі рахунків з СТО (згідно з умовами п.п. 17.1., 17.2. Договору).

Згідно з п. 17.3. Договору розмір збитків визначається без урахування зносу.

За умовами п.п. 17.2. 27.11. Договору при пошкодженні ТЗ розмір страхового відшкодування дорівнює розміру збитків, визначених в Кошторисі збитків, за вирахуванням встановленої в розділі 12 Договору франшизи по відповідному ризику, але не більше страхової суми «На базі авторизованої СТО», тобто страхове відшкодування для відновлення пошкодженого ТЗ, визначене згідно з п. 27.10. Договору, здійснюється на рахунок авторизованої СТО. Авторизована СТО - СТО, яка уповноважена здійснювати ремонт та обслуговування ТЗ певної марки згідно вимогам заводу - виробника за цінами офіційного дилера на основі відповідних документів (угод з дилером, тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2017 близько 17 год. 10 хв. по вулиці Азербайджанській, 8Б, в місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, через те, що останній недотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.03.2017 у справі № 755/3750/17 ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

За Полісом серії АК № 956482 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" на строк з 15.11.2016 по 14.11.2017 із встановленим розміром франшизи - 500, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 100 000,00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Згідно з Довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 693220 автомобіль «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1, отримав механічні пошкодження задньої центральної частини, задньої правої частини та задньої лівої частини.

Зі змісту Висновку № 197/17 від 24.03.2017 вбачається, що вартість відновлювального ремонту КТЗ «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 37 654, 49 грн.

Відповідно до Рахунку-фактури № АА00078774 від 09.03.2017 року, складеного ПАТ «КАТП «Укрпродконтракт», вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 37 612, 28 грн.

На підставі п. 27.1. Договору позивачем було складено та затверджено Страховий акт № 006.00203417-1 від 23.03.2017 року, згідно з яким вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 37 612, 28 грн.

Згідно з платіжним дорученням № 67198 від 23.03.2017 року позивачем сплачено на рахунок ПАТ «КАТП «Укрпродконтракт» суму страхового відшкодування в розмірі 37 612, 28 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №1505/17 від 15.05.2017 року про виплату страхового відшкодування в розмірі 37 612, 28 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач перерахував позивачу 27 077, 11 грн. страхового відшкодування.

У зв'язку з невиплатою решти суми страхового відшкодування в розмірі 10 535, 17 грн. позивач звернувся до суду з позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_4 встановлена у судовому порядку, а цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, на якому скоєно ДТП, застрахована відповідачем.

Частиною першою статті 16 Закону України "Про страхування" передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком згідно з статтею 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України "Про страхування" за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов'язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, наведені норми матеріального права передбачають, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред'являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

В свою чергу, положення ч. 22.1 ст. 22 та ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в т.ч. визначають, які саме витрати у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються страховиком цивільної відповідальності.

Отже, спеціальні норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків, або на підставі статті 1172 Цивільного кодексу України особа, з якою винна у ДТП особа перебуває у трудових відносинах.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 14.05.2013 року у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013 року у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014 року у справі №910/3023/13.

Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено автомобіль «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1, та власнику автомобіля завдано шкоду, визначену на підставі Рахунку-фактури № АА00078774 від 09.03.2017 року, складеного ПАТ «КАТП «Укрпродконтракт», який здійснював відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля.

Позивачем було складено страховий акт № 006.00203417-1 від 23.03.2017 року, згідно якого подію визнано страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 37 612,28 грн.

Кошти в розмірі 37 612,28 грн. були перераховані позивачем згідно платіжного доручення № 67198 від 23.03.2017 року на рахунок ПАТ «КАТП «Укрпродконтракт», який здійснював відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 37 612,28 грн. право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що рахунок-фактура № АА00078774 від 09.03.2017 року, страховий № 006.00203417-1 від 23.03.2017 року та платіжне доручення № 67198 від 23.03.2017 року є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Одночасно, суд зазначає, що стаття 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" хоча і передбачає необхідність врахування зносу, але не визначає порядку його розрахунку.

Частинами 1 та 6 статті 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов'язковими до виконання суб'єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення."

Згідно із Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, під фізичним зносом КТЗ (його складників) розуміється утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

Відповідно до п.п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 та зареєстрованої в Мінюсті України 24.11.2003р. за №1074/8395 (далі - Методика) коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ тощо. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

З урахуванням викладеного, коефіцієнт фізичного зносу автомобіля «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, дорівнює нулю, так як на момент ДТП строк експлуатації останнього не перевищував строку вказаного у Методиці для відповідного транспортного засобу. Доказів наявності обставин, зазначених в п. 7.39. Методики, матеріали справи не містять та відповідачем не надані.

За таких обставин, оскільки згідно з виставленими Рахунком-фактурою № АА00078774 від 09.03.2017 року загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 37 612,28 грн., то на відповідача покладається обов'язок відшкодувати позивачу вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, який дорівнює нулю, в сумі 37 612,28 грн.

При цьому, що стосується заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач, посилаючись на положення статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує на те, що витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу підлягають відшкодуванню з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 0,53, на підтвердження чого надав Дослідження з визначення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу №1233/17 від 24.04.2017 року, складений ТОВ "Експертно-Асистуюча Компанія "Фаворит".

Оцінюючи згідно з вимогами статті 86 Господарського процесуального кодексу України надане відповідачем Дослідження з визначення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу №1233/17 від 24.04.2017 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5.1. Методики технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

Проте, відповідачем не було надано суду доказів здійснення суб'єктом оціночної діяльності перед складенням Дослідження з визначення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу №1233/17 від 24.04.2017 року огляду пошкодженого транспортного засобу «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1, зокрема, акту огляду вказаного автомобіля.

Крім того, вказаний Дослідження не містить інформації, яка відповідно до пункту 4.4 Методики повинна бути відображена у звіті суб'єкта оціночної діяльності (зокрема, дані про час та місце проведення огляду КТЗ оцінювачем (експертом); відомості про осіб, які брали участь в огляді об'єкта оцінки, якщо їх участь обумовлена призначенням оцінки або договором про виконання оцінки; результати візуального огляду щодо відповідності (невідповідності) номерів кузова, шасі, інших складових частин записам у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (технічному паспорті) або в інших документах, тощо).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що надане відповідачем Дослідження з визначення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу №1233/17 від 24.04.2017 року не є належним та допустимим доказом визначення розміру коефіцієнта фізичного зносу автомобіля «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1.

У зв'язку з викладеним, з метою повного та всебічного встановлення обставин, на які посилається відповідач, суд ухвалою від 06.12.2017 року призначив у справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої, зокрема, поставлено питання щодо значення коефіцієнту фізичного зносу складових транспортного засобу Peugeot 301, реєстраційний номер НОМЕР_3.

Оплату вказаної експертизи згідно п. 5 резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 року покладено на відповідача.

Разом з тим, 29.03.2018 року ухвала Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 року разом з матеріалами справи №910/17573/17 повернулась без виконання у зв'язку із неоплатою відповідачем вартості експертизи, що унеможливлює встановлення та підтвердження належними та допустимими доказами обставин, на які останній посилається у відзиві на позовну заяву.

Таким чином, у зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до винної у ДТП особи, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2, застрахована у відповідача згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 956482, то відповідно до наведених положень Закону, обов'язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу, покладається на відповідача.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оскільки, відповідач не довів факт того, що шкоду транспортному засобу "«Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1, було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія, частково сплатив на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 27 077,11 грн. та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі, відтак вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 10 535,17 грн. підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" про стягнення збитків в порядку регресу в розмірі 10 535,17 грн. задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 102; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (03056, місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок 154; ) збитки в порядку регресу в розмірі 10 535,17 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1 600,00 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147- VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 17.07.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова