ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

м. Київ

26.07.2018

Справа № 910/9559/18

Суддя Господарського суду міста Києва Котков О.В. розглянувши заяву № 38-3370/03 від 17.07.2018 року «Про видачу судового наказу» Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» (м. Київ) /надалі - Заявник/ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантанна» (м. Київ) /далі - Боржник/ про стягнення заборгованості за договором про надання послуг по утриманню будинку і споруд та прибудинкової території № 287/901 від 25.09.2017 року, -

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» звернулось до Господарського суду міста Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантанна» заборгованості у розмірі 3800,57 грн. на підставі договору про надання послуг по утриманню будинку і споруд та прибудинкової території № 287/901 від 25.09.2017 року, з яких 3487,84 грн. – основний борг, 229,57 грн. – інфляційні втрати, 43,93 грн. – 3% річних, 39,23 грн. - пеня.

26.07.2018 року Господарським судом міста Києва видано судовий наказ щодо стягнення заборгованості за договором про надання послуг по утриманню будинку і споруд та прибудинкової території № 287/901 від 25.09.2017 року в сумі 3487,84 грн., а щодо вимог про стягнення 229,57 грн. – інфляційних втрат, 43,93 грн. – 3% річних та 39,23 грн. - пені, суд дійшов висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов’язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов’язань.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти та інфляційні нарахування, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 4 від 17.12.2013 року.

Тобто, передбачене законом право кредитора вимагати сплати 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, яка фактично не є заборгованістю у розумінні ст.148 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантанна» 229,57 грн. – інфляційних втрат, 43,93 грн. – 3% річних, 39,23 грн. – пені, нараховані за порушення строків оплати наданих послуг за договором про надання послуг по утриманню будинку і споруд та прибудинкової території № 287/901 від 25.09.2017 року., хоча і мають грошовий характер, проте не є за своєю правовою природою грошовою заборгованістю, стосовно якої Господарським судом міста Києва може бути видано судовий наказ на підставі ст.ст.147,148 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, виходячи із системного аналізу вищезазначених норм, суд дійшов висновку, що заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантанна» 229,57 грн. – інфляційних втрат, 43,93 грн. – 3% річних та 39,23 грн. – пені не відповідає вимогам, встановленим ст.148 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.3-6 ч.1 ст.152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутись з тими самими вимогами у позовному порядку.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.147, 148, 150, 152, 153, 154, 155 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

В задоволені заяви № 38-3370/03 від 17.07.2018 року «Про видачу судового наказу» Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом’янського району м. Києва» за вимогами про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантанна» 229,57 грн. – інфляційних втрат, 43,93 грн. – 3% річних та 39,23 грн. – пені на підставі договору про надання послуг по утриманню будинку і споруд та прибудинкової території № 287/901 від 25.09.2017 року – відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Дата підписання – 26 липня 2018 року.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку передбаченому ст.ст. 254 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Котков