РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2018Справа № 910/5742/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова

корпорація України»

до Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд»

про стягнення 204 712, 20 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Охріменко О.О. - предст. за довір.;

від відповідача: Легка М.В. - предст. за довір.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Аграрного фонду (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором складського зберігання зерна № 216/11 від 06.05.2011 в сумі 204 712, 20 грн.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Пунктом 1 частини статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.05.2018 року відкрито провадження у справі № 910/5742/18. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Запропоновано: відповідачу у строк протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на позовну заяву; позивачу протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов (якщо такий буде подано) подати відповідь на позов. Розгляд справи призначено на 04.06.2018.

Від відповідача 30.05.2018 через відділ канцелярії надійшов відзив на позовну заяву №40-07/240 від 29.05.2018.

У судове засідання 04.06.2018 представники сторін з'явилися та надали усні пояснення по суті справи, в якій позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. Суд на місці ухвалив оголосити перерву до 25.06.2018.

В судовому засіданні 25.06.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

06.05.2011 року між Державним підприємством «Державна продовольчо-зернова корпорація», як зерновим складом, в особі філії ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація» «Солідарненський елеватор та Аграрним фондом, як поклажодавцем було укладено договір складського зберігання зерна №216/11 (Договір), згідно з п1.1 даного договору поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи, (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або собі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до Господарського та Цивільного кодексів України, Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 №514, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 №593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2010р. №764», 18.11.2011 Державне підприємство реорганізовано шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство «Державна продовольча - зернова корпорація України», яке є правонаступником всіх прав та обов'язків Державного підприємства.

Відповідно до п.3.3.1 Договору зерновий склад зобов'язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежуваних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску. Нестача в межах покращення якості по вологості - не більше 0,5% смітній доміщці - не більше 0,2%, а також природних втрат в залежності від терміну зберігання списується за рахунок поклажодавця.

Пунктом 3.1.5 Договору позивач зобов'язується видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця.

Згідно з п.3.1.6 Договору позивач зобов'язався зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі.

Відповідно до пп. 3.3.2, 3.3.4 п. 3.3 Договору на поклажодавця покладено обов'язок відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку п. 3.14 цього Договору.

Пунктом 4.3

договору сторони погодили, що розмір плати (тарифу) за надання послуг (разом з ПДВ) за зберігання зерновим складом зерна (за 1 тонну за 30 календарних днів) становить 17,50 грн.

Відповідно до п.4.7. Договору ціна договору становить 65 000, 00 грн.

Відповідно до пункту 7.1. Договору строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

Зерновий склад зобов'язався зберігати зерно, придбане за кошти державного бюджету, до пред'явлення поклажодавцем вимог про його повернення (пункт 7.3. договору).

Із складських квитанцій №1110 від 29.11.2013, №1136 від 30.12.2013, №32 від 10.02.2014 вбачається, що позивач прийняв від відповідача на відповідальне зберігання кукурудзу 3 класу 2013 року урожаю вагою 688 747 кг та пшеницю 5 класу 2013 року урожаю вагою 91 276 кг відповідно.

Як стверджує позивач у позовній заяві, на виконання умов договору зерновий склад надав поклажодавцю акти здачу - приймання робіт (надання послуг) на загальну суму 204 712, 20 грн., однак відповідач свої договірні зобов'язання не виконав належним чином, не підписав та не повернув акти виконаних робіт (наданих послуг), а самі послуги залишив неоплаченими, і у зв'язку з неналежним виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у сумі 204 712, 20 грн.

Відповідач проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на те, що акти виконаних робіт, які додані до позовної заяви не відповідають вимогам первинного документа, не містять, таких обов'язкових реквізитів первинного документа, як місце складання, а також відповідач зазначає, що вказані акти виконаних робіт з 03.12.2016 по лютий 2018 року до Аграрного фонду не надходили.

Таким чином, з огляду на вищевказане, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договір складського зберігання.

У відповідності до ч.3 та 4 ст.294 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.1 ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч.1 ст.961 Цивільного кодексу України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Відповідно до п.24 ст.1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Згідно за ст.43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Судом встановлено, що позивачем було прийнято на зберігання від Аграрного фонду за договором зерно - кукурудзу 3 класу та пшеницю м'яку 5 класу, що підтверджується наявними в матеріалах справи складськими квитанціями №1110 від 29.11.2013, №1136 від 30.11.2013, №32 від 10.02.2014.

На підтвердження факту надання позивачем відповідачу послуг із зберігання зерна за договором в період з 03.12.2016 по лютий 2018 позивачем були надані суду до матеріалів справи копії актів виконаних робіт до Договору, а саме: від 31.12.16 на суму 13 647, 48 грн., від 31.01.17 на суму 13 647, 48 грн., від 28.02.2017 на суму 13 647, 48 грн., від 31.03.17 на суму 13 647, 48 грн., від 30.04.17 на суму 13 647, 48 грн., від 31.05.17 на суму 13 647, 48 грн., від 30.06.17 на суму 13 647, 48 грн., від 31.07.17 на суму 13 647, 48 грн., від 31.08.17 на суму 13 647, 48 грн., від 31.09.17 на суму 13 647, 48 грн., від 31.10.17 на суму 13 647, 48 грн., від 30.11.17 на суму 13 647, 48 грн., від 31.12.17 на суму 13 647, 48 грн., від 31.01.18 на суму 13 647, 48 грн., від 28.02.18 на суму 13 647, 48 грн. Загальна сума вказаних актів складає 204 712, 20 грн. з ПДВ.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновків, що за період з 03.12.2016 по лютий 2018 позивачем були надані відповідачу послуги зі складського зберігання зерна у загальному розмірі 204 712, 20 грн.

Відповідно до ст.946 ЦК України та ч.1 ст.28 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В договорі сторонами було погоджено, що поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з дати передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно актів передавання - приймання до договору на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на зазначені цілі.

Отже, умовами договору фактично не визначений строк оплати послуг відповідачем, відповідно до правовідносин сторін що виникли за договором підлягає застосуванню ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з листом - вимогою №24 віл 05.04.2018 про сплату заборгованості за Договором з додатками, в яких безпосередньо були надані акти виконаних робіт за період грудень 2016 - лютий 2018. Факт направлення вказаного листа підтверджується наявними а матеріалах справи копіями опису вкладення та чеку №171 від 06.04.2018.

При цьому, суд зазначає, що не підписання відповідачем актів виконаних робіт не впливає на настання строку оплати, оскільки обов'язок відповідача оплатити надані позивачем послуги зі складського зберігання зерна виникає незалежно від факту підписання ним акту, а в зв'язку з фактом надання вказаних послуг позивачем після закінчення семиденного строку, визначеного частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частина 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів на підтвердження сплати заборгованості у розмірі 204 712, 20 грн. відповідачем суду не було надано.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 204 712, 20 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк оплати послуг із зберігання наданих в період з 03.12.2016 по лютий 2018 року, у відповідності до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 204 712, 20 грн. є обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів в спростування заявлених позовних вимог, обставини, на які останній посилався у відзиві на позов не підтвердженні матеріалами справи.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на наведені приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України та задоволення позову повністю, враховуючи, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, судовий збір повністю покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд» (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 1; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1; ) заборгованість за Договором №216/11 від 06.05.2011р. в розмірі 204 712,20 (двісті чотири тисячі сімсот дванадцять гривень) 20 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 070,69 (три тисячі сімдесят гривень) 69 коп.

3. Після набрання рішення законної сили видати наказ.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до частини 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з підпунктом 17.5 пункту 17 розділу ХI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147 - VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 17.07.2018.

Суддя М.Є. Літвінова