РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.07.2018Справа № 910/3748/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ ХОЛДІНГ" (79026, м. Львів, вул. Сахарова, 33)

до 1) Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРІСА" (49051, м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, 14"А" кім.10)

про зобов'язання виконати дії

за участю представників

від позивача: Васів Ю.М.

від відповідача-1: Кочін Г.І.

від відповідача-2: не з'явився

В судовому засіданні 18.07.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдинг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРІСА" про визнання права та визнання відсутнім права.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдинг" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" був укладений договір поруки № 4В13251И, відповідно до умов якого позивач поручився за виконання зобов'язань ТОВ "ВЕРІСА" за кредитними договорами. За доводами позивача, останнім було сплачено кошти в розмірі 325 688 158,84 грн. на користь відповідача-1, а тому позивач звернувся до суду з вимогою про визнання права позивача вимагати від відповідача-2 сплати боргу та визнати відсутнім у відповідача-1 права вимагати від відповідача-2 сплати боргу за кредитним договором № 4В13251И від 17.04.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/3748/18, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні 25.04.2018.

23.04.2018 через загальний відділ діловодства суду позивачем подано клопотання про зобов'язання відповідача-1 надати розгорнутий розрахунок заборгованості по кредитному договорі №4В1325 від 17.04.2013 із відображенням нарахувань та здійснення оплат; зобов'язати відповідача-1 надати оригінал кредитного договору № 4В13251И від 17.04.2013 та інших документів, які стосуються договору поруки №4В13251И/П від 17.11.2016 для огляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні 25.04.2018 суд частково задовольнив клопотання представника позивача, витребував у відповідача-1 розгорнутий розрахунок заборгованості по кредитному договору№4В13251И від 17.04.2013, копію кредитного договору №4В13251И від 17.04.2013 та документи, які стосуються договору поруки №4В13251И/П від 17.11.2016 та оголосив перерву у судовому засіданні до 23.05.2018.

22.05.2018 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив відповідно до якого, відповідач зазначає, що перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. Отже, відповідач вважає, що позивач звернувся до суду не за захистом свого порушеного права чи інтересу, а лише з метою встановлення факту такого невизнання.

У судовому засіданні 23.05.2018 суд продовжив строк підготовчого судового засідання на 30 днів, зобов'язав відповідача-1 надати повторно розгорнутий розрахунок заборгованості по кредитному договору №4В13251И від 17.04.2013, копію кредитного договору №4В13251И від 17.04.2013 та документи, які стосуються договору поруки №4В13251И/П від 17.11.2016, та оголосив перерву у судовому засіданні до 06.06.2018.

У судовому засіданні 06.06.2018 суд відклав підготовче провадження на 20.06.2018 у зв'язку з повторним витребуванням у відповідача-1 документів по справі, попереджено відповідача-1 у разі не виконання вимог суду, судом застосовуються санкції передбачені п. 2 ч. 1 ст. 135 та ст. 246 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.06.18 представник відповідача-1 подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які підтверджують зміну найменування Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 суд задовольнив клопотання представника відповідача-1, замінив назву відповідача-1 у справі з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк", закрив підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 18.07.2018.

У судовому засіданні 18.07.2018 суд заслухав пояснення представника позивача, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору, а також заперечення представника відповідача-1, що наведені у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв, відзиву на позовну заяву не подавав, про причини неявки суд не повідомляв, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

17 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдинг" (надалі - позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач-1, кредитор) був укладений договір поруки № 4В13251И/П (надалі - Договір), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРІСА" (надалі - відповідач-2, боржник) своїх зобов'язань за наступними кредитними договорами:

- кредитним договором №4В14172И від 12.02.2014;

- кредитним договором №4В15054И від 20.02.2015;

- кредитним договором №4В13252И від 19.04.2013;

- кредитним договором №4В13251И від 17.04.2013 (надалі - кредитний договір/кредитні договори), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Відповідно до п. 2 договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитними договорами з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

За змістом п. 4 договору у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитними договорами, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів.

Згідно з пунктами 5 та 6 договору у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

За умовами п. 8 договору до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 договору).

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдинг", як поручителем, було виконано обов'язок боржника за кредитним договором №4В13251И від 17.04.2013, а саме погашено борг на суму 325 688 158,84 грн., у зв'язку з чим до останнього в межах цієї суми перейшли всі права кредитора за вказаним кредитним договором.

З метою досудового врегулювання спору, позивач 05.03.2018 направив на адресу відповідача-1 вимогу, у якій просив ПАТ КБ "Приватбанк" визнати право поручителя вимагати від боржника сплати боргу за кредитним договором №4В13251И від 17.04.2013 та визнати відсутнім право кредитора вимагати за даним кредитним договором сплати боржником 325 688 158,84 грн. Крім того, позивач просить надати довідку про відсутність заборгованості та усі документи, оригінали, завірені копії, які стосуються кредитного договору №4В13251И від 17.04.2013 та договору поруки № 4В13251И/П від 17.11.2016.

За твердженням позивача, відповідачі не визнають факт погашення поручителем боргу та факт переходу до ТОВ "Імперія Холдинг" прав вимоги за вказаним кредитним договором, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати за ним право вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРІСА" сплати суму боргу за кредитним договором №4В13251И від 17.04.2013 у розмірі 325 688 158,84 грн., а також визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРІСА" сплати суму боргу за вищевказаним кредитним договором у розмірі 325 688 158,84 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За правовою природою договір № 4В13251И/П від 17.11.2016 є договором поруки.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що згідно платіжного доручення № 2 від 18.11.2016 позивачем було перераховано на рахунок відповідача-1 грошові кошти у розмірі 325688158,84 грн. на виконання зобов'язань за кредитним договором №4В13251И від 17.04.2013 згідно договору поруки № 4В13251И/П від 17.11.2016.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" коштів у розмірі 325688158,84 грн в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРІСА" за кредитним договором №4В13251И від 17.04.2013 позивачем не надано, як і не надано доказів повернення відповідачем-1 зазначених коштів як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки № 4В13251И/П від 17.11.2016.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що позов про визнання права подається з метою підтвердження наявного права у позивача, коли таке право не визначається або оспорюється іншою особою.

Водночас, позивачем не доведено наявності у нього тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду, та які, на думку позивача, не визнаються іншими особами, а саме прав кредитора за кредитними договорами, набутих у зв'язку зі сплатою заборгованості боржника за вказаними кредитними договорами.

При цьому, суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, можна зробити висновок, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені і у спосіб, не визначений законом або договором, однак такий спосіб захисту має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

За таких обставин, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдинг" належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів не доведено, вимоги позивача про визнання права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРІСА" сплати суму боргу за кредитним договором №4В13251И від 17.04.2013 та визнання відсутнім у Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від відповідача-2 сплати суми боргу за вказаними кредитним договором у розмірі 325688158,84 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.07.2018

Суддя Пукшин Л.Г.