ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2018 р. Справа № 920/12/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі судового засідання Довбиш А.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача - Остапенко В.М. (довіреність №14-162 від 11.12.2017 року, свідоцтво серії ПТ №1659 від 28.03.2017 року);

відповідача - Довганюк Р.М. (ордер серія СМ №02/05 від 14.05.2018р., свідоцтво №284 від 27.03.2009 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги позивача (вх.№782С/1-43) на рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року (суддя С.В. Заєць, повне рішення складено 26.03.2018 року) у справі №920/12/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго", м. Суми,

про стягнення 1650304,70 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем №42 від 04.05.2000, 157150 грн. 68 коп. - 6% річних, 493154 грн. 02 коп. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/12/18 (суддя С.В. Заєць) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 157150 грн. 68 коп. 6% річних, 2357 грн. 26 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем №42 від 04.05.2000, суд послався на ту обставину, що на виконанні Державної виконавчої служби Сумського МУЮ знаходиться виконавчий напис нотаріуса саме за спірним векселем.

Суд також відмовив в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат на підставі 625 ЦК України, мотивуючи тим, що за прострочку виконання вексельного зобов'язання законодавством встановлені спеціальні санкції.

Водночас, задовольняючи вимогу про стягнення 6% річних, суд зазначив, що відповідачем порушено строк платежу, та не оплачено до 19.03.2015 року вимоги за векселем, що є підставою для задоволення даної вимоги позивача.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/12/18 в частині відмови у стягненні з відповідача 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем №42 та 493154 грн. 02 коп. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом пред'явлення до виконання виконавчих написів нотаріуса на опротестованому векселі та шляхом стягнення заборгованості за таким векселем у судовому порядку.

Крім того вважає обґрунтованою вимогу щодо стягнення інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 ЦК України та з урахуванням норм Конвенції про врегулювання деяких колізій законів про прості та переказні векселі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/12/18. Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.05.2018 року справу було призначено до розгляду на 30.05.2018 року.

16.05.2018 року відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№3682), в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/12/18 залишити без змін. Відповідач також подав клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Верховного суду від 22.05.2018 року у справі №904/8712/17 (вх.№4065 від 30.05.2018 року).

Ухвалою суду від 30.05.2018 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 11.06.2018 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.06.2018 року, у зв'язку з відпусткою судді Россолова В.В., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.

Відповідно до частини 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України розгляд апеляційної скарги починається з початку.

А отже спочатку починається визначений частиною 1 статті 273 ГПК строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 11.06.2018 року протокольною ухвалою було оголошено перерву до 20.06.2018 року до 10:30 год.

Ухвалою суду від 18.06.2018 року у зв'язку з відпусткою судді-доповідача Тихого П.В., розгляд справи було призначено на 02.07.2018 року на 10:00 год.

Відповідач подав клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Харківського апеляційного господарського суду від 14.06.2018 року у справі №920/18/18 (вх.№4940 від 02.07.2018 року).

Ухвалою суду від 02.07.2018 року зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ та Відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції надати суду оригінал простого векселю №42 від 04.05.2000 року на суму 1000000,00 грн. для огляду в судовому засіданні. Направлено дану ухвалу Відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції. В судовому засіданні оголошено перерву до 12.07.2018 року до 14:00 год.

Позивач та ВДВС вимоги ухвали суду від 02.07.2018 року не виконали

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що не виконав вимоги суду, оскільки в нього відсутній витребуваний оригінал, натомість зазначив, що він знаходиться у Відділі державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції.

Відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції вимоги ухвали також не виконав, зі здійсненого судом відстеження поштового відправлення на сайті Укрпошти вбачається, що ВДВС отримав ухвалу суду 09.07.2018.

Жодних письмових пояснень стосовно наявності або відсутності у нього оригіналу спірного простого векселю №42 ВДВС Сумського МУЮ суду не надав.

В судовому засіданні 12.07.2018 року представник позивача підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.04.2000 між позивачем та Українським кредитним банком (правонаступником якого є ПАТ "Акцент-Банк") було укладено договір № Т-102/042000 у відповідності до якого банк зобов'язується передати позивачу вексель ПАТ "Сумиобленерго" з бланковим індосаментом протягом 10 днів з моменту укладення даного договору згідно із додатком № 1 до даного договору.

В подальшому ПАТ "Акцент-Банк" на звороті спірного векселя був проставлений бланковий індосамент на пред'явника "Платити наказу: без обороту на мене".

Актом приймання-передачі до договору № Т-102/042000 від 24.04.2000 Українським кредитним банком було передано позивачу, в тому числі і вексель, який є предметом даного спору.

Позивач є законним власником простого векселя ПАТ "Сумиобленерго" на загальну суму 1000000 грн. № 42, випущеного 4 травня 2000 року, зі строком платежу - по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року.

13.03.2015 позивач листом № 26-1847/1.2-15 звернувся до відповідача з вимогою про оплату векселя № 42 до 19.03.2015. Відповідач вексель не оплатив.

19.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з листом № 26-2003/1.2-15 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

Розпискою від 26.03.2015 про передачу векселів для опротестування приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. отримала, в тому числі і вексель № 42 на суму 1000000 грн.

25.03.2015 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. звернулась до відповідача з телеграмою-вимогою з пропозицією до 12 години 26.03.2015 здійснити оплату, в тому числі вказаного вище векселя або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У зв'язку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26.02.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. видано акти про протест вказаного вище векселя (зареєстровано в реєстрі № 980).

Актом приймання-передачі від 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. передано, в тому числі вищезазначений вексель та акт про протест векселя позивачу.

31.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі за вказаним векселем на суму 1000000 грн.

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 498) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №42 від 04.05.2000 на суму 1000000 грн.

Позивач зазначає, що відповідач борг за вищезазначеним векселем не сплатив, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 1000000 боргу, 493154 грн. 02 коп. інфляційних витрат, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та 157150 грн. 68 коп. 6% річних, відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (надалі - Уніфікований закон).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем №42 від 04.05.2000, місцевий суд послався на ту обставину, що на виконанні Державної виконавчої служби Сумського МУЮ знаходиться виконавчий напис нотаріуса саме за спірним векселем.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що у позивача на момент звернення позовом до суду відсутнє незахищене право, яке могло б бути захищене судом у такий же спосіб - шляхом примусового виконання обов'язку в натурі, в який було здійснене захист цього права нотаріусом.

Проте, судова колегія не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за виданим простим векселем № 42.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930), а також Законами України від 05.04.2001 року №2374-ІІІ "Про обіг векселів в Україні", від 23.02.2006 року №3480-І// "Про цінні папери та фондовий ринок", від 06.07.1999 № 826-ХІ// "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", від 06.07.1999 №827-ХІ// "Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", від 06.07.1999 № 828-ХІ// "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Відповідно до ст. 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення, які стосуються переказного векселя, який підлягає оплаті за адресою третьої особи або у місцевості, іншій, ніж місце проживання трасата (статті 4 і 27); застереження про відсотки (стаття 5); розбіжності щодо суми, яка підлягає оплаті (стаття 6); наслідки підпису відповідно до умов, зазначених у статті 7; наслідки підпису особи, яка діє без повноважень або з перевищенням своїх повноважень (стаття 8); і положення, які стосуються бланкового переказного векселя (стаття 10).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30 - 32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя.

Судом встановлено, що позивач є законним власником простого векселя ПАТ "Сумиобленерго" на загальну суму 1000000,00 грн. № 42, випущеного 04.05.2000, зі строком платежу - по пред'явленню, але не раніше 2015 року.

13.03.2015 позивач листом № 26-1847/1.2-15 звернувся до відповідача з вимогою про оплату векселя № 42 до 19.03.2015. Відповідач вексель не оплатив.

19.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з листом № 26-2003/1.2-15 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

Розпискою від 26.03.2015 про передачу векселів для опротестування приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. отримала, в тому числі і вексель №42 на суму 1000000,00 грн.

25.03.2015 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. звернувся до відповідача з телеграмою-вимогою з пропозицією до 12 години 26.03.2015 здійснити оплату, в тому числі вказаного вище векселя або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У зв'язку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26.02.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. видано акти про протест вказаного вище векселя (зареєстровано в реєстрі № 976).

Актом приймання-передачі від 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. передано Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз", в тому числі вищезазначений вексель та акт про протест векселя про неоплату позивачу.

31.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. з листом №26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі за вказаним векселем на суму 1000000,00 грн.

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. вчинено виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №498) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №42 від 04.05.2000 на суму 1000000,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів погашення існуючої заборгованості у розмірі 1000000,00 грн. за вказаним простим векселем.

Відповідно до ст. 47 Уніфікованого закону всі трасанти, акцептанти, індосанти і особи, які забезпечують авалем платіж за переказним векселем, є солідарно зобов'язаними перед держателем.

Держатель має пред'явити позов до кожної з цих осіб окремо і до всіх разом, при цьому необов'язково додержуючись тієї послідовності, в якій вони зобов'язались.

Вексель має пред'являтися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя (статті 2, 76 Уніфікованого закону).

Вексельні зобов'язання прямих боржників - векселедавця простого та акцептанта переказного векселя - можуть бути виконані належним чином тільки за умови його пред'явлення до платежу у визначеному шляхом зазначення населеного пункту або конкретної адреси місці.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз" вжито достатньо дій з пред'явлення до оплати простого векселя №42, а ПАТ "Сумиобленерго" стало відомо про особу векселедержателя та про вимогу сплатити за векселем обумовлену суму.

Згідно зі ст. 43 Уніфікованого закону, держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов'язаних осіб при настанні строку платежу, якщо платіж не був здійснений.

Отже, позивач має всі правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за виданим простим векселем №42 в сумі 1000000,00 грн.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи виконавчий напис № 498 від 01.04.2015 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. знаходиться на виконанні у державній виконавчій службі. Вказані обставини підтверджуються постановою відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 20.04.2015 ВП №47271245.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього кодексу.

При цьому, межі здійснення цивільних прав не містять жодних обмежень щодо права особи здійснювати захист своїх прав та інтересів у способи, визначені законодавством. Не містять таких обмежень і чинне законодавство в цілому, а Конституція України надає право особи діяти у спосіб, не заборонений законодавством.

Отже, здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на судовий захист.

Аналогічні висновки викладені в ухвалі Верховного Суду України від 16.02.2011 у справі № 6-17616св08.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як зазначено в п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів", зобов'язання сплатити за векселем припиняється виконанням, тобто сплатою зобов'язаною особою суми вексельного боргу (ст. 599 ЦК України).

На час розгляду даної справи оплата відповідачем за векселем №42 в сумі 1000000,00 грн. не здійснена, хоча з вимогою про оплату зазначеного векселя позивач звернувся ще в березні 2015 року. Тобто, зобов'язання відповідача за векселем №42 не припинено у встановленому законом порядку.

Сам по собі факт наявності виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсутності постанови про закінчення виконавчого провадження.

В даному випадку, як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, ПАТ "Сумиобленерго" у судовому порядку оскаржує як виконавчий напис нотаріуса №498 від 01.04.2015, так і дії нотаріуса про вчинення протесту про неоплату простого векселя № 42, у зв'язку з чим виконавче провадження ВП №47271245 наразі зупинено.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про обіг векселів в Україні" зазначається, що вексель, опротестований нотаріусом у встановленому законодавством порядку, є виконавчим документом.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" рішення підлягають примусовому виконанню на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень; виконавчих написів нотаріусів.

Отже, в ст. 18 Цивільного кодексу України унормований порядок захисту цивільних прав нотаріусом, виконавчий напис якого, вчинений на борговому документі, є виконавчим документом (ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконавчий напис є основним позасудовим безспірним засобом примусового виконання зобов'язання, який дозволяє кредитору при дотриманні формальних вимог здійснити швидке поновлення своїх порушених прав у разі невиконання боржником зобов'язань за допомогою нотаріусів.

Проте, виконавчий напис не може вважатися вирішенням спору про право цивільне між кредитором та боржником, оскільки вирішення спору про право відноситься до компетенції суду. Наявність виконавчого напису за відсутністю реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення зобов'язання відповідача сплатити за векселем №42 суму боргу в розмірі 1000000,00 грн. та не позбавляє кредитора (позивача) права на судовий захист, що прямо передбачено ст. 55 Конституції України, яка гарантує кожному право звернення до суду за захистом прав і свобод, якщо ці права чи свободи порушені, порушуються, створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13.01.2000 та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" реалізувало захист свого права на стягнення заборгованості за векселем шляхом звернення до нотаріуса, який вчинив виконавчий напис щодо векселя № 42 від 04.05.2000 і за цим виконавчим написом було порушене виконавче провадження, оскільки зобов'язання відповідачем не виконано ані в добровільному, ані в примусовому порядку, постанова про закінчення виконавчого провадження відсутня, право позивача на отримання коштів за векселем фактично не реалізовано та є порушеним, а чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом пред'явлення до виконання виконавчого напису на опротестованому векселі в позасудовому порядку та шляхом стягнення заборгованості за векселем у судовому порядку.

Водночас, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 88 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції на момент вчинення виконавчого напису) Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до розділу «Стягнення заборгованості за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, (в редакції на момент вчинення виконавчого напису) - Стягнення заборгованості за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку: 11. Векселі, опротестовані нотаріусами в установленому законом порядку.

Для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал опротестованого векселя:

б) акт про протест векселя.

Тобто, з матеріалів даної справи вбачається, що при вчиненні виконавчого напису 01.04.2015 року приватний нотаріус Сидоренко А.В. встановив факт наявності боргу саме за оригіналом векселю №42.

В подальшому, виконавчий напис було пред'явлено до виконання у виконавчу службу.

Так, з моменту вчинення виконавчого напису до моменту пред'явлення позову пройшло майже три роки.

Відтак, з метою дослідження оригіналу спірного простого векселю №42, судом апеляційної інстанції ухвалою від 02.07.2018 було витребувано від позивача та ВДВС Сумського МУЮ оригінал векселю для огляду в судовому засіданні на предмет наявності на ньому індосаментів або інших написів, які могли виникнути після вчинення виконавчого напису.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що не виконав вимоги суду, оскільки в нього відсутній витребуваний оригінал, натомість зазначив, що він знаходиться у Відділі державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції.

Відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції вимоги ухвали також не виконав, зі здійсненого судом відстеження поштового відправлення на сайті Укрпошти вбачається, що ВДВС отримав ухвалу суду 09.07.2018.

Жодних пояснень стосовно наявності або відсутності у нього оригіналу спірного простого векселю №42 ВДВС Сумського МУЮ суду не надав.

За таких обставин, у суду відсутня можливість дослідити, чи дійсно на момент звернення з позовом право щодо стягнення заборгованості за простим векселем №42 належить саме ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави стягувати заборгованість простим векселем №42 у розмірі 1000000,00 грн. саме на користь позивача.

Водночас, колегія суддів вважає правомірним стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача 157150,68 грн. - 6% річних, враховуючи встановлений факт порушення відповідачем строків платежу, а також те, що право на стягнення 6% прямо передбачено вищезазначеними положеннями Уніфікованого закону.

Судова колегія зазначає, що вказане право виникло у позивача з 20.03.2015 року, оскільки, як вже було встановлено судами, до 19.03.2015 року відповідачем не було оплачено вимоги за векселем.

Тобто, право позивача на стягнення з відповідача 6% річних часу, коли позивачем, як законним держателем векселю, було направлено вимогу щодо його оплати, а відповідачем вимогу не виконано, що в подальшому підтверджується опротестуванням векселю №42 приватним нотаріусом.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 493154,02 грн. інфляційних втрат за період з 20.03.2015 по 31.10.2017, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України "Про обіг векселів в Україні" передбачені ст.ст. 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно ст. 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України.

Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, норми Цивільного кодексу України до правовідносин, пов'язаних з вексельним обігом, можуть бути застосовані лише у тій частині, яка не врегульована нормами вексельного законодавства і можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що названі в Законі "Про обіг векселів в Україні".

Відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати.

Отже, за прострочку виконання вексельного зобов'язання, законодавством встановлені спеціальні санкції.

Вищезазначеною нормою не передбачено покладення на особу, зобов'язану за векселем, інших платежів, зокрема, збитків від інфляції, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, а тому ст. 625 Цивільного кодексу України у даному випадку застосуванню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 22.05.2018 року у справі №904/8712/17.

Враховуючи викладене, підстави для стягнення інфляційних втрат в розмірі 493154,02 грн. за період з 20.03.2015 по 31.10.2017, нарахованих на суму вексельного зобов'язання, відсутні. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі з цього приводу не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань на заборгованість за векселем.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" було пред'явлено позов не до нього, а до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", оскільки саме ПАТ "Полтаваобленерго" зазначено в прохальній частині позовної заяви.

Суд вважає, що позивачем було допущено описку в прохальній частині своєї позовної заяви, оскільки майже аналогічні позови про стягнення заборгованості за простими векселями пред'являлись ПАТ "НАК "Нафтогаз України" і до ПАТ "Полтаваобленерго".

Натомість, всі додатки до позову та сам спірний вексель свідчать про те, що позов пред'явлено саме до ПАТ "Сумиобленерго".

Крім того, ПАТ "Сумиобленерго" позивачем вказано в якості відповідача і у вступній частині позовної заяві і далі по тексту.

Відповідно до частини 4 статті 277 ГПК України, Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищевикладене, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/12/18 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, ч.4 статті 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Змінити мотивувальну частину рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/12/18 щодо обґрунтування відмови в позові про стягнення боргу за простим векселем №42 від 04.05.2000 року в розмірі 1000000,00 грн. та викласти мотивувальну частину з зазначеної вимоги в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Харківський апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 16.07.2018 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.