РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.07.2018Справа № 910/21449/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ПАТ «УПБ» Пантіної Любові Олександрівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горизонт - СМ»

третя особа ОСОБА_2

про стягнення 8174,76 євро

Представники сторін:

від позивача - Шабліовська В.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Кухар А.В. (представник за договором);

Голінський Б.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - ОСОБА_3 (представник за договором);

ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ПАТ «УПБ» Пантіної Любові Олександрівни звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горизонт - СМ» про стягнення 8174,76 євро.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 14.11.2012 між позивачем та відповідачем укладено Договір про надання кредиту №665, відповідно до умов якого, з урахуванням внесених в подальшому змін, банк надав відповідачеві кредит в розмірі 58000 грн. терміном до 19.06.2015.

Відповідач в свою чергу неналежним чином виконав умови вказаного кредитного договору, щодо своєчасного повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків за користування кредитом у зв'язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість за кредитом в розмірі 4414 євро, заборгованість по строковим процентам в сумі 63,13 євро, заборгованість по простроченим процентам в розмірі 1938,40 євро та пеня в сумі 1759,23 євро, які позивач просить стягнути на свою користь.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.01.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва №05-23/273 від 20.03.2018 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв'язку із неможливістю здійснювати правосуддя суддею Головатюком Л.Д.

20.03.2018 за наслідками проведеного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа №910/21449/17 надійшла на розгляд до судді Маринченко Я.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.03.2018 справу №910/21449/17 прийнято до провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні.

Разом з тим, в ході розгляду справи, 12.02.2018 та 23.04.2018 позивачем через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва подано заяви про збільшення розміру позовних вимог. Так відповідно до останньої позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 4414 євро, заборгованість по строковим процентам в сумі 54,42 євро, заборгованість по простроченим процентам в розмірі 2267,09 євро та пеня в сумі 2381,46 євро

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд зазначає, що вказані заяви позивача прийняті судом до розгляду, та відповідно має місце нова ціна позову, з якої підлягає вирішенню спір у даній справі.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позов заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зокрема зазначив, що дійсно між сторонами було укладено спірний кредитний договір, відповідно до умов якого, остаточне погашення кредиту мало бути здійснене не пізніше 19.06.2015. Також в якості забезпечення виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №665-1 від 14.11.2012 та Договір застави майнових прав на грошові кошти №665-2 від 14.11.2012, також 23.12.2014 між ОСОБА_2 та позивачем було укладено Договір застави майнових прав на грошові кошти №665-4 за умовами якого заставодавець передав заставодержателю майнові права на грошові кошти в сумі 18200 дол. США, які були розміщенні заставодавцем на депозитному рахунку у позивача відповідно до Договору банківського вкладу №316347 від 23.12.2014. Відповідач зазначає, що відповідно до умов вказаних договорів позивач, у випадку невиконання відповідачем обов'язків за кредитним договором, міг задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на предмет застави. Також умовами Договору банківського вкладу №316347 від 23.12.2014 позивач міг здійснити договірне списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідач вказує, що 16.06.2015 ОСОБА_2, як поручитель і застводавець, звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у позивача з листом щодо дострокового погашення спірного кредитного договору за рахунок коштів, розміщених останнім на депозитному рахунку, також 22.06.2015 із такою ж заявою до позивача звернувся відповідач, проте жодної відповіді від позивача отримано не було. Грошові коти не були списані позивачем з депозитного рахунку ОСОБА_2, а також до теперішнього часу не повернуті останньому.

За таких обставин, відповідач вважає, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «УПБ» мала всі необхідні повноваження для виконання вимог звернення відповідача та поручителя за кредитним договором щодо зарахування зустрічних вимог.

На підставі викладеного відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, та просить суд відмовити у задоволені позову.

Третя особа - ОСОБА_2 у поданих до суду письмових поясненнях по суті спору в повному обсязі заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених відповідачем у відзиві на позов, зазначивши, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Разом з тим, в ході розгляду справи, 02.03.2018 та 29.05.2018 відповідачем через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва було подано заяви про застосування строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових письмових поясненнях по суті спору та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.11.2012 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Горизонт - СМ» (позичальник, відповідач) було укладено кредитний договір №665.

Відповідно до п.1.1 Договору, банк надає позичальнику кредит на суму 58000 євро терміном до 13.11.2013 на купівлю сідельного тягача Volvo FH згідно з договором купівлі-продажу №UKR26/1012S від 19.10.2012, який укладений з Volvo Truck Corporation (Швеція), з можливістю продовження дії цього договору строком до 2 (двох) років на умовах визначених та узгоджених сторонами.

Плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 9% річних (п.1.3 Договору).

Згідно з п.4.1 Договору, позичальник зобов'язується повернути одержаний кредит в строк у відповідності до п.1.1 цього договору та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на відповідний позичковий рахунок та рахунок нарахованих процентів відповідно до встановлених в п.7.1 цього договору строків.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що нарахування та сплата процентів за користування кредитними ресурсами здійснюються щомісячно та одночасно з остаточним погашенням кредиту, але не пізніше 13.11.2013. Проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом. Сплата процентів за користування кредитними ресурсами здійснюється позичальником щомісячно в період з 26 числа по останній робочий день місяця та одночасно з остаточним погашенням кредитної заборгованості за кредитом, але не пізніше 13.11.2013 на рахунок нарахованих процентів у банку. При цьому, сплаті підлягають проценти, які нараховані на 25 число місяця включно; сплата процентів, які нараховані за період з 26 числа по останній календарний день місяця, здійснюється в наступний період сплати процентів.

Відповідно до п.7.3 Договору, нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюються у валюті кредиту.

За несвоєчасне погашення кредиту позичальник сплачує банку подвійну процентну ставку від встановленої в п.1.3 цього договору (п.7.4 Договору).

Згідно з п.8.1 Договору, за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом позичальник сплачує на вимогу банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за процентами на рахунок банку за курсом НБУ на день сплати. Пеня нараховується на суму несплачених своєчасно процентів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості, і до дати повного її погашення. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за фактичний час користування кредитом згідно з умовами цього договору.

Пунктом 9.1 Договору сторони погодили, що цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до 13.11.2013, а в частині невиконаних зобов'язань позичальника - до повного та належного їх виконання.

13.11.2013 між сторонами було укладено Додатковий договір до Договору про надання кредиту №665 від 14.11.2012, відповідно до умов якого сторони, зокрема, погодили внести зміни у п.1.1, п.7.1 та п.9.1 договору та визначити строк дії договору до 07.11.2014. Також змінено суму кредиту в п.1.1 договору та зазначено суму в розмірі 20970 євро.

Додатковим договором від 07.11.2014 сторони продовжили строк дії договору до 06.11.2015. Також абзац другий п.1.1 договору виклали у новій редакції, відповідно до якого, станом на 07.11.2014 кредитна заборгованість складає 15640 євро. Зменшення кредитної заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з листопада 2014 року, в сумі 1203 євро, здійснюється не пізніше 06.11.2015.

Додатковим договором від 23.12.2014 сторони продовжили строк дії договору до 19.06.2015. Також абзац другий п.1.1 договору виклали у новій редакції, відповідно до якого, станом на 23.12.2014 кредитна заборгованість складає 13234 євро. Зменшення кредитної заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з січня 2015 року, в сумі 2205 євро. Остаточне погашення кредиту в сумі 2209 євро, здійснюється не пізніше 19.06.2015.

Свої зобов'язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит 14.12.2012 в розмірі 58000 євро., що підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером №15614605.

Так позивач стверджує, що відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов'язань за договором в частині своєчасного повернення кредитних коштів, сплати строкових процентів за користування кредитом, а також сплати прострочених процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та нарахованої пені на прострочені проценти.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (уповноважена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до положень ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на виконання умов договору, надано відповідачеві кредит, зазначена обставина підтверджується наявними в матеріалах справи документами та не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із наявних у справі документів, відповідач належним чином не виконав умови Договору, внаслідок чого станом на 20.04.2018 за відповідачем утворилася та є непогашеною на даний час заборгованість по кредиту в сумі 4414 євро та заборгованість по строковим процентам за користування кредитом у розмірі 54,42 євро.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок вищевказаних сум заборгованості і визнано його обґрунтованим та арифметично правильним, а відтак, заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості в по прострочених процентах в розмірі 2267,09 євро та 2381,46 євро заборгованості по пені суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Так, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, а також враховуючи подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача вказаних сум з огляду на наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, враховуючи, що позивачем подано до суду позов 30.11.2017, що підтверджується відбитком календарного штемпелю вхідної кореспонденції суду, то за вимогами позивача про стягнення з відповідача заборгованості по простроченим процентам до 30.11.2014 слід відмовити у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

В той же час, за вимогами позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за період з 19.06.2015 по 01.04.2018, тобто фактично після закінчення строку дії договору, суд зазначає, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, приписи абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так суд зазначає, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по простроченим процентам в розмірі 2267,09 євро.

Також, у зв'язку з відмовою у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості по простроченим процентам, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 2381,46 євро, яка нарахована на вказану заборгованість та є похідними вимогами від стягання з відповідача заборгованості по простроченим процентам.

На підставі викладеного суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Разом з тим, щодо тверджень відповідача та третьої особи щодо не зарахування позивачем зустрічних вимог за рахунок депозиту третьої особи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до укладеного позивачем та ОСОБА_2 Договору застави майнових прав на грошові кошти №665-4 від 23.12.2014, останній передав банку в заставу майнові права на грошові кошти, що перебувають на його рахунку банківського вкладу, відкритого у позивача, відповідно до Договору банківського вкладу №316347 від 22.12.2014, за яким ОСОБА_2 як вкладник передав позивачу грошові кошти в розмірі 18200 дол. США.

За умовами вказаних договорів ОСОБА_2 доручив банку у разі непогашення кредиту та/або процентів у строки, згідно з умовами кредитного договору, здійснити договірне списання грошових коштів з депозитного рахунку останнього на погашення кредитної заборгованості позичальника перед банком.

Матеріалами справи підтверджується, що 16.06.2015 ОСОБА_2, як поручитель і заставодавець, звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у позивача з листом щодо дострокового погашення спірного кредитного договору за рахунок коштів, розміщених останнім на депозитному рахунку, також 22.06.2015 із такою ж заявою до позивача звернувся відповідач.

Проте суд зазначає, що 28.05.2015 правлінням Національного банку України прийнято постанову №348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних», на підставі чого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №107 від 28.05.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ», згідно з яким з 29.05.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ».

Суд зазначає, що процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку і його ліквідація регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним у даних правовідносинах.

Відповідно до п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Пунктами 1 та 4 частини 5 статті 36 вказаного Закону у редакції, чинній на час подання заяв визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Так, суд зазначає, що між позивачем та ОСОБА_2 у зв'язку з укладенням договору банківського вкладу, склались відносини, які мають майново-грошовий характер, а ОСОБА_2 є кредитором банку. Крім того зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі поданих відповідачем та третьою особою заяв призвело б до порушення порядку погашення вимог кредиторів банку та задоволення вимог ОСОБА_2 позачергово, оскільки за змістом статей 36 п.6 та 52 Закону у редакції, чинній на час подання зазначених заяв, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України, а вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом погашаються у четверту чергу.

Відтак, оскільки відповідач та третя особа звернулись до позивача із заявою про зарахування зустрічних вимог за рахунок договору банківського вкладу №316347 для повного виконання зобов'язань відповідачем за кредитним договором у період запровадження тимчасової адміністрації у позивача, то виконання такої операції обмежувалось приписами п.1, 4 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, 28.08.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову №562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», на підставі якого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №158 від 28.08.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора банку, відповідно до якого з 31.08.2015 було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «УПБ».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку у процедурі ліквідації, зокрема визначено, що вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом задовольняються у четверту чергу.

Відповідно до п.8 ч.2 ст.46 вказаного Закону, з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами.

Проте суд зазначає, що у даному випадку боржником банку є ТОВ «Гризонт-СМ», а кредитором фізична особа - ОСОБА_2, а відтак, оскільки боржником та кредитором банку є не одна і та сама особа, зарахування зустрічних однорідних вимог у даному випадку є порушенням вимог чинного законодавства, оскільки у такому випадку банком буде порушено порядок задоволення вимог вкладників банку.

В той же час, судом встановлено, що 28.09.2015 ОСОБА_2 отримав гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200000 грн. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі документами та підтверджуються поясненнями ОСОБА_2

Крім того, 28.09.2015 ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про визнання його кредитором банку, на підставі якої останнього було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку та віднесено вимоги ОСОБА_2 в розмірі 201269,34 грн. до 4 черги. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі документами та не заперечуються сторонами у справі.

За таких обставин, суд зазначає, що вимоги ОСОБА_2 мають бути задоволені у відповідності до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у межах процедури ліквідації банку та з встановленою черговістю задоволення вимог кредиторів.

На підставі викладеного суд визнає необґрунтованими доводи відповідача та третьої особи щодо не зарахування позивачем зустрічних вимог за рахунок коштів від депозиту третьої особи для погашення заборгованості за кредитом.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження викладених у позові обставин.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горизонт - СМ» (04053, м. Київ, вул. Артема, 1-5; ідентифікаційний код 30524716) на користь Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (02660, м. Київ, вул. М. Раскової, 15; ідентифікаційний код 19019775) 4414 (чотири тисячі чотириста чотирнадцять) євро заборгованості за кредитом, 54 (п'ятдесят чотири) євро 42 євроценти заборгованості по строковим процентам, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2063 (дві тисячі шістдесят три) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 12.07.2018

Суддя Я.В. Маринченко