ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/752/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 (головуючий суддя: Будішевська Л.О., судді: Таран С.В., Мишкіна М.А.)

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8

про стягнення 464 068,86 грн. та виселення,

За участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

29.03.2017 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати у розмірі 18525,65 грн., пеню за несвоєчасну сплату орендної плати у розмірі 5163,09 грн. та неустойку в сумі 440380,12 грн.; виселити відповідача з орендованих нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 192,1кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 8561,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення №49/37 від 27.10.2014 року в частині повної та своєчасної сплати орендної оплати, а також не звільненням приміщення після відмови орендодавця від договору оренди.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.10.2017 (головуючий суддя: Щавинська Ю.М., судді: Д'яченко Т.Г., Никифорчук М.І.) позов задоволено частково в частині виселення Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8 з орендованих нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 192,1 кв.м, що розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Мечникова, буд. 84. Провадження у справі в частині вимог про стягнення 243788 грн. 37 коп. припинено. В решті позову відмовлено. Також стягнуто з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 5256 грн. 83 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що орендні правовідносини за спірним договором оренди від 27.10.2014р. існували протягом строку, що безпосередньо вказаний у договорі, а саме до 01.10.2017р., з урахуванням якого обґрунтованим в рамках даного позову є саме стягнення орендної плати у розмірі 238715,7 грн. станом на 28.02.2017р. При цьому, суд першої інстанції, перевіривши розрахунок пені, яку було нараховано позивачем за березень 2017р., квітень 2017р. та травень 2017р., встановив часткову неправильність її нарахування, у зв'язку із чим судом за допомогою системи „Ліга-Закон" зроблено власний розрахунок пені, згідно якого вірним її розміром є 5072,67 грн. Разом з тим, з урахуванням сплати відповідачем 297000 грн. суд дійшов висновку, що провадження в частині стягнення 243788,37 грн. у відповідності до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України підлягає припиненню за відсутності предмету спору, а решта вимог позивача щодо стягнення неустойки, нарахованої позивачем за період з 03.05.2016р. по 28.02.2017р., з урахуванням встановлення судом факту припинення дії договору 01.10.2017р., є неправомірними, а відтак задоволенню не підлягають. Крім того, приймаючи до уваги відсутність станом на день прийняття рішення по справі правових підстав на зайняття Колективним підприємством Одеська пересувна механізована колона № 8 нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 192,1 кв.м, що розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, та визнання позову в цій частині, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині виселення підлягають задоволенню.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 пункти 3,4,5 рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2017 змінено, викладено його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8 (65020, м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1, ) 5072,67 грн. пені.

В частині стягнення з Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8 (65020, м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1, ) 18525,65 грн. орендної плати провадження у справі № 916/752/17 припинити.

В частині стягнення з Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8 (65020, м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1, ) 440380,12грн. неустойки у задоволенні позову відмовити.

Виселити Колективне підприємство Одеська пересувна механізована колона № 8 (65020, м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, ) з орендованих нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 192,1 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84.

Стягувачем за наказом є Департамент комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1, ).

Стягнути з Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8 (65020, м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1, ) 1953,95 витрат по сплаті судового збору за подання позову. "

Також стягнуто з Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 9417,13 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Судове рішення мотивовано тим, що оскільки судом першої інстанції помилково припинено провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 243788,37 грн. та відмовлено у задоволенні позову, рішення місцевого господарського суду підлягає зміні.

13.02.2018 (згідно із реєстраційним штампом ОАГС) Департаментом комунальної власності Одеської міської ради подано касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у справі № 916/752/17 до Касаційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2018 року у справі № 916/752/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

Ухвалою Верховного Суду від 26.03.2018 відмовлено скаржнику у задоволенні клопотання про відстрочення судового збору; касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишено без руху на підставі частини 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України, оскільки скаржником не було додано документа, що підтверджує сплату судового збору у встановленому розмірі, а саме не сплачено судовий збір у сумі 4 857,17 грн.; надано скаржнику строк для усунення недоліків до 10.04.2018.

11.04.2018 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради до суду подано платіжне доручення № 57 від 16.02.2018 на суму 17 122, 06 грн.

20.04.2018 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та призначення її до розгляду на 18.06.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до Касаційного господарського суду до 10.05.2018.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник (Департамент комунальної власності Одеської міської ради, позивач) зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства України.

Скаржник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо того, що договір оренди припинив дію не з 18.04.2016, а з моменту направлення відповідачу листа про не пролонгацію дії договору, тобто 01.10.2017. Позивач вказує, що відповідач не сплачував орендну плату протягом трьох місяців, а саме з січня по квітень 2016 року. 15.04.2016 позивачем на адресу відповідача надіслано повідомлення №01-13/1695 про те, що в порядку ст. 782 ЦК України Департамент комунальної власності Одеської міської ради відмовляється від договору оренди №49/37 від 27.10.2014, а також вимагає здійснити фактичне повернення за актом приймання-передачі орендованих приміщень та сплатити заборгованість з орендної плати. Позивач вважає, що договір є розірваним з дати отримання відповідачем вказаного повідомлення, тобто, з 18.04.2016. Крім того, на думку скаржника, повідомлення про відмову від договору оренди було отримано належною особою.

Позивач зазначає, що лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 22.09.2017 №01-13/4655, який був поданий представником відповідача та із змісту якого вбачається, що договір припиняється з 01.10.2017, не може бути доказом продовження орендних відносин, оскільки клопотанням від 13.10.2017 Департамент просив вважати лист про не пролонгацію договору помилково направленим. Скаржник вважає, що вказаний лист не має значення при вирішенні даної справи, оскільки був направлений після звернення Департаментом до суду та залучений судом до матеріалів справи без документів, що підтверджує повноваження особи, яка підписала документи.

Посилаючись на п.26 рішення Одеської міської ради "Про бюджет міста Одеси", ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", положення договору оренди №49/37 від 27.10.2014, позивач вказує, що відповідач систематично не сплачував орендну плату, що є порушення умов даного договору.

Крім того, Департамент комунальної власності Одеської міської ради вважає, що відповідач повинен був повернути об'єкт оренди до 03.05.2016, тому з останнього підлягає стягненню неустойка за несвоєчасне повернення об'єкта оренди за період з 03.05.2016 по 28.02.2017, що складає 161905,77 грн.

Також позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору надсилав відповідачу претензію від 19.01.2017 №01-13/140 з вимогою повернення орендованих приміщень, сплати заборгованості з орендної плати, пені та неустойки. Претензія була отримана відповідачем 24.01.2017, проте, викладені у ній вимоги не були виконані.

Разом з тим, скаржник вказує, що всі листи позивача були отримані тією ж особою відповідача, що і ухвалу Господарського суду Одеської області про призначення справи до розгляду, після якої директор відповідача був присутнім на судових засіданнях.

З урахуванням зазначеного у касаційній скарзі Департамент комунальної власності Одеської міської ради просив скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у справі № 916/752/17 в частині п.2 абз.3 резолютивної частини, прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в сумі 161905,77 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

14.05.2018 та 22.05.2018 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких позивач, зокрема, додатково зазначає, що, на його думку, повідомлення про відмову від договору оренди та претензія від 19.01.2017 №01-13/140 були отримані належною особою відповідача.

Також скаржник вказує, що стягнення неустойки, як санкція, була застосована позивачем в порядку узгоджених між сторонами умов договору.

Разом з тим, Департамент комунальної власності Одеської міської ради зазначає, що лише після подання позовної заяви до суду відповідачем було здійснено декілька платежів, які частково покривають існуючу заборгованість. При цьому, здійснюючи платіж відповідач вказував цільове призначення сплати вказаних коштів. На думку позивача, з матеріалів справи вбачається, що у відповідача існує заборгованість з орендної плати, пені та неустойки. Заборгованість з орендної плати дійсно була сплачена в повному обсязі і провадження у цій частині було припинено. Разом з тим, позивач вказує, що сплата неустойки відповідачем не здійснена і судом не може бути самостійно зараховано сплачені кошти за неустойку чи пеню.

З урахуванням вище зазначених додаткових пояснень позивач просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у справі № 916/752/17 в частині п.2 абз.3 резолютивної частини, прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в сумі 161905,77 грн. за період з 03.05.2016 по 28.02.2017. В іншій частині рішення залишити без змін.

Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалами Верховного Суду від 17.05.2018 та від 18.06.2018 відмовлено у задоволенні клопотань Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про проведення судового засідання 18.06.2018 в режимі відеоконференції у зв'язку відсутністю технічної можливості.

У судове засідання 18.06.2018 представники сторін не з'явилися.

18.06.2018 суд постановив ухвалу про відкладення розгляду касаційної скарги на 19.07.2018, про що повідомлено учасників справи, які не прибули.

Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2018 відмовлено у задоволенні клопотання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про проведення судового засідання 19.07.2018 в режимі відеоконференції у зв'язку відсутністю технічної можливості.

У судове засідання 19.07.2018 представники сторін не з'явилися, хоча учасники справи про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Як встановлено судом першої інстанції, 27.10.2014р. між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та Колективним підприємством Одеська пересувна механізована колона № 8 (Орендар) було укладено договір оренди № 49/37 від 27.10.2014р. (а.с.10-11), згідно п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення першого та другого поверхів, загальною площею 192,1кв.м, що розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Мечникова, буд. 84.

Згідно п. 1.3 договору термін його дії встановлено до 01.10.2017р.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України „Про оренду державного і комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету міністрів України 04.10.1995р. зі змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради.

За орендоване приміщення Орендар зобов'язується сплачувати орендну плату, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 12038,98 грн. (без ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць (п.2.2 договору).

Приписами п. 2.4 сторони погодили, що Орендар зобов'язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця незалежно від результатів його господарської діяльності.

Згідно п. 3.3 договору, Орендодавець має право виступати з ініціативою розірвання договору оренди у разі невиконання або неналежного виконання Орендарем обов'язків, передбачених цим договором, у тому числі несплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі.

Відповідно до п. 4.7 договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов'язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх і оренду та відшкодувати Орендодавцю збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди.

Пунктом 4.10 договору встановлено, що у випадку припинення дії цього договору, у зв'язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, Орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акта приймання - передачі приміщення.

Пунктом 5.2 договору сторони погодили, що за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов'язку припиняється через рік з дня, коли обов'язок повинен був бути виконаний.

Відповідно до положень п.5.3 договору, у разі невнесення Орендарем орендної плати на протязі 3 місяців з дати закінчення платежу, Орендодавець має право відмовитись від договору і вимагати повернення об'єкта оренди. У разі відмови Орендодавця від договору оренди, договір є розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від договору.

Як встановлено судом з матеріалів справи, 13.04.2016р. Департаментом комунальної власності Одеської міської ради на адресу Колективного підприємства Одеська пересувна механізована колона № 8 було направлено повідомлення про відмову від договору оренди №49/37 від 27.10.2014р. (а.с.13), згідно якого позивач запропонував відповідачу в строк до 19.05.2016р. сплатити заборгованість з орендної плати у розмірі 117150,33 грн.; пеню у сумі 14824,24грн., а також здійснити фактичну передачу спірних приміщень співробітникам департаменту за актом приймання - передачі.

Зазначений документ було отримано КП Одеська пересувна механізована колона №8 18.04.2016р., про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.14).

Як встановлено судом в процесі розгляду справи, відповідач у встановлений Департаментом строк приміщення не звільнив, проте, 26.05.2016р. сплатив орендну плату у сумі 100050,33 грн. (а.с.115).

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, позивач надіслав на адресу відповідача претензію від 02.07.2016р. за вих. №01-13/3/24 (а.с.85), у відповідності до якої, врахувавши сплачену суму, про що свідчить доданий до претензії розрахунок (а.с.86), зазначив, що підприємство порушує умови договору оренди, внаслідок чого у нього станом на 21.06.2016р. виникла заборгованість по орендній платі у сумі 61294,55 грн., на яку було нараховано пеню за період з 16.09.2015р. по 21.06.2016р. у сумі 19129,49 грн.

Дана претензія була надіслана відповідачу та отримана адресатом 08.07.2016р. (а.с.87).

Як встановлено судом, 19.01.2017р. позивач на адресу відповідача направив ще одну претензію (а.с.15), в якій зазначив, що оскільки він відмовився від договору та з урахуванням того, що відповідне повідомлення про таку відмову було отримано відповідачем 18.04.2016р., то останній у відповідності до п. 4.7 договору зобов'язаний був протягом 15 днів з дати розірвання договору, тобто до 03.05.2016р. за актом-приймання передачі повернути орендовані приміщення, чого, фактично, зроблено не було.

Відтак, оскільки у період з 03.05.2016р. по 31.01.2017р. Орендар продовжував користуватися орендованими приміщеннями без правових підстав, це є підставою для нарахування та стягнення з відповідача неустойки за вказаний період у сумі 395297,32 грн.

Даною претензією позивач просив відповідача у строк 15 днів з моменту її отримання здійснити фактичне повернення орендованих приміщень та сплатити заборгованість з орендної плати у сумі 18525,65 грн., пеню у розмірі 7732,12 грн. та неустойку у вищевказаній сумі - 395297,32 грн.

Зазначений документ було направлено 20.01.2017р. та отримано підприємством 24.01.2017р., що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.16).

Враховуючи, що дану претензію не було задоволено у добровільному порядку, позивач і звернувся до суду з відповідним позовом.

Як встановлено судом, після порушення провадження у справі відповідачем було частково сплачено заборгованість з орендної плати у загальному розмірі 297000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 22 від 24.04.2017р. (а.с.114) та № 26 від 12.05.2017р. (а.с.113).

При цьому, в процесі розгляду справи, 22.09.2017р. Департамент на адресу відповідача направив лист (а.с.126), в якому зазначив, що строк дії договору оренди від 27.10.2014р. закінчується 01.10.2017р. та продовжуватися не буде, у зв'язку із чим запропонував відповідачу у термін до 15.10.2017р. передати Департаменту ключі на спірні приміщення площею 192,1 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, повідомивши про те, що у протилежному випадку він змушений буде звернутися до суду з позовом про виселення з незаконно займаного приміщення та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування об'єктом оренди за час прострочення передачі.

У свою чергу відповідач листом від 09.10.2017р. за вих. № 01-14/3765 (а.с.141) заявив про згоду стосовно передачі орендованого майна із подальшим підписанням відповідного акту приймання - передачі.

Водночас, позивачем 13.10.2017р. до суду було подано копію листа від 13.10.2017р. (а.с.134), адресованого відповідачу, згідно якого останній просив вважати лист Департаменту від 22.09.2017р. стосовно не пролонгації договору таким, що помилково направлений. Як вже було зазначено судом, представник позивача в останньому судовому засіданні 17.10.2017р., в якому здійснювалася технічна фіксація, зазначив про те, що у заступника директора ДКВ ОМР ОСОБА_4, який підписав вищевказаний лист, не було відповідних повноважень на його підписання.

Суд першої інстанції, з огляду на те, що першочерговим є питання строку дії договору оренди від 27.10.2014р., а матеріали справи містять суперечливі докази щодо цього факту, зазначив наступне.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами.

Згідно п. 1.1 Положення Про Департамент комунальної власності Одеської міської ради у новій редакції, яке знаходиться у вільному доступі, останній є виконавчим органом Одеської міської ради, який у відповідності до п. 1.2 вказаного Положення наділяється міською радою повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста. Визначення меж повноважень та умов їх здійснення регулюється зазначеним положенням.

Пунктом 1.3 положення зазначено, що Департамент керується у своїй діяльності Конституцією України, Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні", постановами Верховної Ради України, постановами та розпорядженнями Кабінету міністрів України, іншими нормативно-правовими та підзаконними актами, передбаченими чинним законодавством, рішеннями Одеської міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови та іншими нормативно-правовими актами органів місцевого самоврядування, цим Положенням.

Таким чином, суд вважає, що на діяльність Департаменту комунальної власності, як виконавчого органу Одеської міської ради, повністю розповсюджуються вищевказані конституційні принципи.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За переконанням суду, суперечливими діями Департаменту комунальної власності Одеської міської, які проявилися у непослідовності позиції щодо дії договору, було порушено принцип „належного урядування", який передбачає, що, якщо справа впливає на основоположні майнові права, органи місцевого самоврядування повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Такі органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків.

Суд зазначив, що підхід органу влади (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради) до ситуації з відповідачем був непослідовним та нескоординованим, оскільки позивач, скориставшись своїм правом на відмову від договору, своїми подальшими діями, які мали місце після сплати орендної плати 26.05.2016р., фактично визначив свою позицію про продовження орендних правовідносин.

Фактично, конклюдентні дії сторін, а саме оплата відповідачем частини боргу з одного боку, прийняття такої оплати та надіслання нової претензії з визначенням нового зобов'язання - з іншого боку, дають суду підстави стверджувати про продовження орендних стосунків між сторонами.

Як було зазначено судом, орган місцевого самоврядування не може діяти суперечливо, а повинен діяти в якомога послідовніший спосіб (справа „Рисовський проти України").

При цьому, зазначені дії істотно впливають на основоположні майнові права відповідача, оскільки припинення дії договору та не звільнення приміщення зумовлює нарахування неустойки у розмірі подвійної орендної плати.

Про непослідовність підходу позивача свідчить як направлення суперечливих претензій, так і останній його лист, адресований відповідачу (а.с.134) стосовно помилковості листа від 22.09.2017р.

Суд вказав при цьому, що жодних доказів, що свідчили б про відсутність у ОСОБА_4 відповідних повноважень, позивач в порядку ст.33 ГПК України та згідно п.4.4.7 Положення про Департамент суду не надав.

Суд першої інстанції зазначив, що за приписами ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Таким чином, цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи.

Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов'язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

У зв'язку з цим, всі правила, які створюються сторонами чи законом, підпадають під контроль судів для того, щоб вирішити, чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів у сукупності, суд вважає, що прийняття позиції позивача щодо наявності факту припинення договору 18.04.2016р., з огляду на подальші дії Департаменту, призведе до явно несправедливого щодо сторін договору результату.

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Проаналізувавши усі докази в сукупності, з урахуванням вищевказаних норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що орендні правовідносини за спірним договором оренди від 27.10.2014р. існували протягом строку, що безпосередньо вказаний у договорі, а саме до 01.10.2017р.

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати суд першої інстанції зазначив, що, незважаючи на те, що позивач просив стягнути 18525,65грн. орендної плати, станом на 02.05.2016, обґрунтованими є вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати станом на 28.02.2017 у розмірі 238715,70грн.

Після порушення провадження у справі відповідачем було частково сплачено заборгованість з орендної плати у загальному розмірі 297000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 22 від 24.04.2017 (а.с.114) та № 26 від 12.05.2017 (а.с.113). З урахуванням вищезазначеної сплати, провадження в частині стягнення 243788,37 грн. (238715,70 грн. + 5072,67 грн.) припинено за відсутності предмету спору.

Суд, перевіривши розрахунок пені (а.с.17), яку було нараховано позивачем за березень 2017р., квітень 2017р. та травень 2017р., встановив часткову неправильність її нарахування, у зв'язку із чим, за допомогою системи "Ліга-Закон" зробив власний розрахунок пені, згідно якого вірним її розміром є 5072,67 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення неустойки, нарахованої позивачем за період з 03.05.2016 по 28.02.2017, з урахуванням встановлення судом факту припинення дії договору 01.10.2017, суд визнав неправомірними, а відтак дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову в цій частині.

Оцінюючи вимоги щодо виселення, суд першої інстанції вказав, що з ч. 1 ст. 785 ЦК України цілком кореспондуються також положення оренди №49/37 від 27.10.2014 року, яким встановлено, що після закінчення строку дії договору чи у випаду його дострокового розірвання, Орендар зобов'язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані ніж на момент передачі їх в оренду.

За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність станом на день прийняття рішення по справі правових підстав на зайняття Колективним підприємством Одеська пересувна механізована колона № 8 нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 192,1 кв.м, що розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Мечникова, буд. 84, а також приймаючи до уваги визнання позову в цій частині (а.с.109-112), суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині виселення підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо дати припинення дії спірного договору оренди 01.10.2017 з підстав, зазначених в рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги в цій частині судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими, оскільки після направлення 13.04.2016 листа про односторонню відмову від договору, Департамент в подальшому вчиняв дії, які свідчили про його наміри фактично продовжити орендні правовідносини з відповідачем. Судом першої інстанції дана належна оцінка таким діям позивача, висновки суду в цій частині обґрунтовані, підтверджені належними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки місцевого господарського суду в частині припинення провадження у справі та відмови у задоволенні позову.

Самостійно визначивши суму позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 238715,70 грн. за період по 02.05.2016, в той час, як позивачем в цій частині сума позовних вимог була визначена в розмірі 18525,65 грн. за період по 28.02.2017, за відсутності заяви позивача про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції самостійно, без згоди позивача зарахував сплачену орендну плату в рахунок погашення заборгованості з пені.

Таким чином суд безпідставно припинив провадження у справі в частині вимог про стягнення 243788,37 грн.

У відповідності до заявлених позовних вимог, враховуючи сплату заборгованості з орендної плати під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що підлягало припиненню провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 18525,65грн. заборгованості з орендної плати.

Оскільки пеня, нарахована за несвоєчасні розрахунки з орендної плати відповідачем у справі визнається та під час розгляду справи в суді першої інстанції сплачена не була, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьому судова колегія погодилася з розрахунком пені, який здійснив суд першої інстанції.

Судова колегія також погодилася з висновком суду про відсутність підстав для стягнення неустойки за період з 03.05.2016 по 28.02.2017, виходячи з дати припинення дії договору оренди 01.10.2017.

Рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідача з орендованих приміщень не оскаржене.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Дійсно згідно зі ст.782 Цивільного кодексу України:

"1. Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

2. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору."

Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до положень п.5.3 договору, у разі невнесення Орендарем орендної плати на протязі 3 місяців з дати закінчення платежу, Орендодавець має право відмовитись від договору і вимагати повернення об'єкта оренди. У разі відмови Орендодавця від договору оренди, договір є розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від договору.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанції на підставі власної оцінки всіх доказів по справі та з вірним врахуванням вищенаведених норм права, а також обґрунтованим посиланням на встановлений практикою Європейського Суду з прав людини принцип „належного урядування", який передбачає, що, якщо справа впливає на основоположні майнові права, органи державної влади та місцевого самоврядування повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, встановили, що підхід органу влади (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради) до ситуації з відповідачем був непослідовним та нескоординованим, оскільки позивач, скориставшись своїм правом на відмову від договору, своїми подальшими діями, які мали місце після сплати орендної плати 26.05.2016р., фактично визначив свою позицію про продовження орендних правовідносин, а тому дійшли висновку, що орендні правовідносини за спірним договором оренди від 27.10.2014р. існували протягом строку, що безпосередньо вказаний у договорі, а саме до 01.10.2017р.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з вищевказаними висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність фактів, наведених позивачем, вимоги до касаційного суду здійснити переоцінку доказів по справі та встановити по новому фактичні обставини справи, визнавши доведеність скаржником зазначених фактів, покладених ним в основу позову та касаційної скарги.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати

по новому фактичні обставини справи, наявність певних фактів або їх відсутність.

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтованих та переконливих доводів щодо неправильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного колегія суддів касаційного суду вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:

"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у справі № 916/752/17 - без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, суд покладає на Департамент комунальної власності Одеської міської ради витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у справі № 916/752/17 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у справі № 916/752/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський