РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року Справа №918/142/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 11.04.2018 р. у справі №918/142/18 (суддя Бережнюк В.В., повний текст складено 11.04.2018 р.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради

про стягнення 24 173,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 11.04.2018 р. у справі №918/142/18 позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"- 901,52 грн. - 3 % річних, 7862,08 грн. - інфляційних втрат, 7705,05 грн. - пені. У задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені в сумі 7705,05 грн. відмовлено.

Суд першої інстанції, користуючись правом, передбаченим ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України, зменшив розмір заявленої до стягнення пені до 7705,05 грн., оскільки дійшов висновку, що розмір штрафних санкцій є надмірно великим. При цьому суд врахував короткостроковість виникнення боргу, оскільки матеріалами справи підтверджується, що борг за отриманий природний газ за період січень-грудень 2015р. погашався відповідачем поступово протягом 2015 року, та остання оплата була здійснена ще у січні 2016 р. Крім того, суд першої інстанції вказав на ненадання позивачем жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості за поставлений природний газ. Натомість, з огляду на прострочення виконання зобов'язання позивач нарахував відповідачу 15410 грн. 10 коп. пені за п.7.2. договору та інфляційні втрати, 3% річних, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. За вказаних обставин, суд першої інстанції зменшив розмір пені на 50% від заявленої суми 15410 грн. 10 коп., та стягнув пеню в сумі 7705 грн. 05 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 7705,05 грн. скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволити.

Апелянт, зокрема, вказує, що при зменшенні розміру пені суд мав врахувати не лише майнові, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов’язанні. Крім того, вважає, що суд повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонам в обґрунтування своїх позицій щодо наявності та відсутності збитків. Беручи до уваги ті обставини, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, суд не надав належної уваги ступеню виконання зобов’язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов’язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення ст..233 ГК України, ст.ст. 525, 526, 551, 599, 625 ЦК України.

Відповідач, комунальне підприємство "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. Вважає, що оскільки позивач не надав доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми боргу за поставлений природний газ, суд, врахувавши короткостроковість виникнення боргу та надмірно великий розмір штрафних санкцій, дійшов вірного висновку про зменшення розміру пені на 50 %.

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 11.04.2018 р. у справі №918/142/18 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої, 25.11.2014 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та комунальним підприємством "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради (покупець) укладено договір №3014/15-КП-28 купівлі-продажу природного газу, згідно п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (а.с.13-18).

Відповідно до п.2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року газ обсягом до 154 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п. 2.1.1.).

Приймання-передача газу переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п.3.3. договору).

Згідно п.6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов’язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11.1 договору).

Із метою узгодження вартості природного газу, порядку та умов передачі газу, порядку та умов проведення розрахунків було укладено ряд додаткових угод до договору купівлі- продажу природного газу від 25.11.2014 р. №3014/15-КП-28, зокрема, змінено п.3.4, 6.3 договору та п.5.2. договору стосовно ціни за 1000 куб. м газу (а.с.19-30).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивачем протягом січня-грудня 2015 року поставлено відповідачу 17,95 тис. куб.м. газу на загальну суму 155984 грн. 17 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 року на суму 26723 грн. 80 коп., від 28.02.2015 року на суму 24824грн. 16 коп., від 31.03.2015 року на суму 25 976 грн. 72 коп. 30.04.2015 року на суму 10867 грн. 47 коп., 31.10.2015 року на суму 17383 грн. 17 коп., 30.11.2015 року на суму 22362 грн. 87 коп., 31.12.2015 року на суму 27845 грн. 98 коп. які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень (арк.с. 31-37).

Натомість, відповідач, в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань, оплату за отриманий газ здійснював несвоєчасно, у зв’язку з чим публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду з позовом до комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради про стягнення пені в розмірі 15410,10 грн., 901,52 грн. – 3% річних, 7862,08 грн. – інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України.

За приписами ч.1 ст.230 ГК України, п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Пунктом 4 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою ст.551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За умовами п. 7.2. договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Щодо посилання скаржника на неправомірне зменшення судом першої інстанції розміру штрафних санкцій, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ч.2 ст.233 ГК України, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст.233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Суд апеляційної інстанції враховує, що зі змісту ст. 233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України випливає, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи і їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013.

Свій висновок про можливість зменшення розміру пені, нарахованої на підставі договору №3014/15-КП-28 купівлі-продажу природного газу в сумі 15410,10 грн., до 7705,05 грн. суд першої інстанції мотивував тим, що борг за отриманий природний газ за період січень-грудень 2015 р. в сумі 155984,17 грн. погашався відповідачем поступово протягом 2015 року, та остання оплата була здійснена ще у січні 2016 р., що відповідно спростовує доводи апелянта щодо не надання судом належної уваги ступеню виконання зобов’язання боржником.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не надав жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості за поставлений природний газ. Натомість, з огляду на прострочення виконання зобов'язання позивач нарахував відповідачу не лише пеню за п.7.2. договору у сумі 15410,10 грн., а й інфляційні втрати, 3% річних, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно суд дійшов висновку, що розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем, є надмірно великим порівняно зі збитками, завданими позивачу простроченням сплати заборгованості відповідачем.

Як вбачається з п.1.2 договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб’єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ), через низький ступінь розрахунків останніх могла і виникнути заборгованість, що відповідно свідчить про відсутність безпосередньої вини відповідача. У той же час, за порушення строку сплати грошових зобов’язань, крім пені, нараховані інфляційні та річні, які є безпосередньо платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені відповідачем.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, оскільки присудження до стягнення 50 % від належної до стягнення суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов'язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, а також засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов'язань.

При цьому, апеляційний суд також враховує, що комунальне підприємство "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради невідкладно виконало рішення господарського суду Рівненської області від 11.04.2018 р., сплативши позивачу грошові кошти в сумі 18230,65 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №343, 344, 345, 346 від 08.05.2018 р. (а.с.93-96).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оскаржуване судове рішення в частині зменшення розміру неустойки не містить належного обґрунтування, з якого суд виходив при зменшенні пені, чим порушено інтереси позивача, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставним, оскільки судом першої інстанції перевірено та надано належну оцінку співвідношення розміру заподіяних позивачу збитків та заявлених до стягнення сум, зокрема, суд вказав на короткостроковість виникнення боргу і не доведення позивачем настання негативних наслідків для нього у вигляді збитків протягом сплати простроченої суми заборгованості за поставлений природний газ.

Доводи скаржника про те, що відсутність вини відповідача у виникненні борг та важкий фінансовий стан не є винятковими обставинами та підставою для звільнення від відповідальності, не можуть свідчити про помилковість висновків суду щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки вказане не було єдиним мотивом для зменшення розміру пені, а оцінено судом в сукупності з іншими обставинами.

Отже, господарський суд Рівненської області повно та всебічно дослідив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору та правомірно застосував законодавчо регламентоване право щодо зменшення розміру пені, цим самим забезпечивши баланс майнових інтересів обох сторін.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з’ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 11.04.2018 р. у справі №918/142/18 залишити без змін, апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.