УХВАЛА

19 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 911/4061/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Кушніра І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко Н.А.,

розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Обухівське" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 та рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Обухівське" до Головного управління Держгеокадастру в Київській області, треті особи 1. ОСОБА_3, 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Роза-Л" про визнання незаконним наказу, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису в Поземельній книзі,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Обухівське" (далі - ПАТ "Обухівське") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру) про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність № 10-11229/15-16-сг від 03.06.2016, скасування державної реєстрації права власності в Єдиному реєстрі речових прав та скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у власність.

Позов обґрунтовано тим, що зазначена земельна ділянка є частиною земельної ділянки загальною площею 2164,6 га, належної позивачу на праві постійного користування згідно з державним актом серії НОМЕР_2 від 13.02.1996 (як правонаступнику Відкритого акціонерного товариства "Обухівське", яке є правонаступником радгоспу-комбінату "Обухівський"), тому передача її у власність іншим особам є незаконною, а спірний наказ - недійсним.

Рішенням господарського суду Київської області від 13.12.2017 (суддя Шевчук Н.Г.) у задоволені позовних вимог відмовлено.

Постановою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у складі: Гончарова С.А., Михальської Ю.Б., Тищенко А.І. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 здійснена на підставі документації із землеустрою та передана у власність ОСОБА_3 у відповідності до вимог статей 25, 791, 118 Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій" та Закону України "Про державний земельний кадастр".

ПАТ "Обухівське" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема, положення статей 791, 116 Земельного кодексу України, Закону України "Про державний земельний кадастр", Закону України "про землеустрій".

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши касаційні скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку щодо наявності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 911/4111/16 за позовом ПАТ "Обухівське" до ГУ Держгеокадастру, треті особи 1. ФІЗИЧНА ОСОБА, 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Роза-Л" про визнання незаконним наказу, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису в Поземельній книзі, дійшла висновку про закриття провадження у справі з огляду на те, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру, яким надано земельну ділянку у власність фізичній особі, скасування державної реєстрації відповідного права власності та запису в Поземельній книзі, такий спір є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки цієї фізичної особи. При цьому зазначила, що доводи суду апеляційної інстанції, що власник спірної земельної ділянки (фізична особа) не був зазначений позивачем під час подання позову як відповідач, оскільки спірна земельна ділянка не була виділена в натурі на місцевості й знаходиться у володінні та користуванні ПАТ "Обухівське", не можуть бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов'язків такої фізичної особи.

У справі № 911/4061/16, яка розглядається, і суд першої, і суд апеляційної інстанцій розглянули спір по суті в порядку господарського судочинства та дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглядаючи касаційну скаргу ПАТ "Обухівське" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у даній справі № 911/4061/16, вважає, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а відтак наявна необхідність відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного раніше в постанові від 16.05.2018 у справі № 911/4111/16, щодо закриття провадження у справі з огляду на приватноправовий характер спору який за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

За змістом 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частинами 2, 3 статті 45 ГПК України визначено, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, а відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Таким чином, позивачем є особа, яка звертається до суду з позовом з метою захисту порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, зазначає особу порушника, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах № 2-16/2602-2000, 5/69).

Під порушенням, в свою чергу, розуміється такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У справі № 911/4061/16 позивач визначив відповідачем ГУ Держгеокадастру, який прийняв оспорюваний наказ чим за твердженням позивача порушив права ПАТ "Обухівське", як законного користувача земель сільськогосподарського призначення державної власності, оскільки спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки загальною площею 2 164,6 га, належної позивачу на праві постійного користування згідно з державним актом серії НОМЕР_2 від 13.02.1996, тому передача її у власність третій особі є незаконною, а спірний наказ - недійсним.

Тобто на думку позивача ГУ Держгеокадастру розпорядилося земельною ділянкою, яка на праві постійного користування належить ПАТ "Обухівське".

Згідно статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до приписів статті 124 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (ч.1).

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом позову є визнання недійсними наказу, який, за доводами позивача, суперечить законодавству та порушує його права та законні інтереси, оскільки позбавляє ПАТ "Обухівське" права постійного користування земельною ділянкою, а також вимоги про скасування запису в поземельній книзі.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Позов обґрунтовано положеннями Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про Державний земельний кадастр" та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.

Із даних позовних вимог та положень ГПК не вбачається, що саме фізична особа є такою, що порушила або могла порушити зазначені позивачем його права, і що саме від неї позивач має захищатися у даному спорі.

Із позовних вимог не вбачається, що у разі примусового виконання рішення суду від такої фізичної особи залежить вчинення дій, спрямованих на виконання такого рішення суду.

З огляду на положення п. 1 ч.1 статті 231 ГПК, виходячи із суб'єктного складу учасників спору, із позовних вимог та оспорюваних позивачем правовідносин, можливих дій, які можуть вчинятися за наслідками розгляду даного спору, не вбачається, що даний спір не може бути вирішено у порядку господарського судочинства, а відтак не вбачається, що даний спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства.

Стаття 313. Підстави для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині

1. Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

2. Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Стаття 20. Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів

1. Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов'язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов'язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов'язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

2. Вищий суд з питань інтелектуальної власності розглядає справи щодо прав інтелектуальної власності, зокрема:

1) справи у спорах щодо прав на винахід, корисну модель, промисловий зразок, торговельну марку (знак для товарів і послуг), комерційне найменування та інших прав інтелектуальної власності, в тому числі щодо права попереднього користування;

2) справи у спорах щодо реєстрації, обліку прав інтелектуальної власності, визнання недійсними, продовження дії, дострокового припинення патентів, свідоцтв, інших актів, що посвідчують або на підставі яких виникають такі права, або які порушують такі права чи пов'язані з ними законні інтереси;

3) справи про визнання торговельної марки добре відомою;

4) справи у спорах щодо прав автора та суміжних прав, в тому числі спорах щодо колективного управління майновими правами автора та суміжними правами;

5) справи у спорах щодо укладання, зміни, розірвання і виконання договору щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності, комерційної концесії;

6) справи у спорах, які виникають із відносин, пов'язаних із захистом від недобросовісної конкуренції, щодо: неправомірного використання позначень або товару іншого виробника; копіювання зовнішнього вигляду виробу; збирання, розголошення та використання комерційної таємниці; оскарження рішень Антимонопольного комітету України із визначених цим пунктом питань.

В даній справі фізична особа не є стороною спору в розумінні ст. 41 ГПК України, а сам наказ ГУ Держгеокадастру оспорюється не з позицій законності надання земельної ділянки фізичній особі, а з позицій законності дій відповідача щодо розпорядження земельною ділянкою, яка на праві постійного користування належить юридичній особі - ПАТ "Обухівське".

Питання про те, чи підвідомча господарському суду справа у спорі, що виник із земельних правовідносин, повинно вирішуватись залежно від того, який характер мають спірні правовідносини. З цією метою слід аналізувати предмет позову, підстави позову і зміст позовних вимог.

Спір, що виник внаслідок порушення права суб'єкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право цивільне і підлягає розгляду за правилами ГПК.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у даному випадку є юридична особа - ПАТ "Обухівське". При цьому підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало прийняття державним органом, як учасником цивільно-правових відносин, що реалізує повноваження землерозпорядника, спірного акта, яким, на думку позивача, було порушено права останнього, як землекористувача.

Таким чином, враховуючи викладене, а також характер спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що спір у справі № 911/4061/16 підвідомчий господарським судам та підлягає розгляду за правилами ГПК України.

При цьому, суд касаційної інстанції вважає, що участь у справі громадянина в якості третьої особи, на права чи інтереси якого може вплинути судове рішення у даній справі, не є визначальною для встановлення підвідомчості, враховуючи суб'єктний склад спору, а також предмет і підстави позову у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, фізичну особу ОСОБА_3 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а відповідно до статі 27 ГПК України (у відповідній редакції) треті особи, які не заявляють самостійних вимог, користуються процесуальними правами і несуть процесуальні обов'язки сторін, крім права на зміну підстави і предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог, а також на відмову від позову або визнання позову. Таким чином, вказана фізична особа мала можливість приймати участь у вирішенні спору, давати пояснення, клопотання з метою забезпечення врахування власних інтересів при розгляді справи.

Крім того, слід врахувати, що у позивача відсутні вимоги до фізичної особи, а суб'єктом порушення прав ПАТ "Обухівське" позивачем визначено саме ГУ Держгеокадастру, а не фізичну особу.

Також слід взяти до уваги, що судами попередніх інстанцій не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що земельна ділянка, стосовно якої здійснено запис у поземельній книзі, сформована як об'єкт цивільних прав, оскільки відповідно до вимог статті 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки передбачає визначенні її площі, меж та внесення інформації до Державного земельного кадастру.

При цьому, статтею 62 Закону України "Про землеустрій" у редакції, чинній на час прийняття відповідачем спірного наказу, встановлено, що документація із землеустрою підлягає державній експертизі з метою забезпечення її відповідності вихідним даним та технічним умовам, вимогам законів України, іншим нормативно-правовим актам.

Відповідно до положень статті 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" у тій же редакції, обов'язковій державній експертизі підлягають, зокрема, проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань, а також технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки земельних ділянок, а також звіти з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Стаття 21. Юрисдикція господарських судів щодо кількох пов'язаних між собою вимог

1. Не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Разом з тим, питання доступу до суду та процедурні гарантії закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) Суд наголошує, що право звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Отже виходячи з того, що позивач не позбавлений права звернутися у суд із даним позовом за захистом своїх права саме від відповідача, з урахуванням тієї обставини, що даний спір вже було розглянуто місцевим господарським судом, рішення останнього було переглянуто у суді апеляційної інстанції, та за вказаних обставин не вбачається, що при вирішенні даного спору судами попередніх інстанцій було порушено правил юрисдикції господарських судів, колегія суддів вважає за необхідне відійти від правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених раніше в постанові від 16.05.2018 у справі № 911/4111/16, щодо закриття провадження у справі з огляду на приватноправовий характер спору який за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

За змістом частини 4 статті 302 Господарського процесуального кодексу України Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Положеннями частин 1, 3, 4 статті 303 ГПК України встановлено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п'ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

З огляду на викладене та з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики Суд дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Передати справу № 911/4061/16 разом із касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Обухівське" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 та рішення Господарського суду Київської області 13.12.2017 у даній справі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. Краснов

Судді: Г. Мачульський

І. Кушнір