ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2018 року м. Дніпро Справа № 904/1255/18

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Орєшкіной Е.В., Чус О.В.

секретар судового засідання Манчік О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Племінний завод "Червоний Велетень"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 р.

( суддя: Красота О.І., м. Дніпро, повний текст рішення складено 25.05.2018 р.) у справі:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕДНА-АГРО",

м. Монастирище

до Приватного акціонерного товариства "Племінний завод "Червоний велетень",

м. Дніпро

про стягнення заборгованості за поставлений товар в розмірі 772 813,86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Племінний завод "Червоний велетень", в якому просило суд стягнути 618 040,58 грн. - основного боргу, 79 312,54 грн. - пені за весь час прострочення грошового зобов'язання, 48 461,15 грн. - 18 відсотків річних від простроченої суми, 26 999,59 грн. - суму інфляційних витрат, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем зобов'язань за договором поставки № 22/03/2017-ЧВ від 22.03.2017 р. в частині оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.03.2018 р. було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику ) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідач надіслав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечував та просив в позові відмовити в повному обсязі, оскільки відповідно до п. 3.3 договору поставки від 22.03.2017 р. № 22/03/2017-ЧВ право власності та усі ризики на товар переходять від Постачальника до Покупця з дати поставки. Датою поставки є дата фактичного отримання Покупцем товару у місці поставки, що підтверджується підписанням Покупцем видаткової накладної та акту приймання-передачі товару ( дата підписання Покупцем видаткової накладної повинна співпадати з датою фактичного отримання товару Покупцем за актом прийому-передачі товару; у випадку, якщо дата підписання Покупцем видаткової накладної не співпадає з датою підписання Покупцем акта прийому-передачі товару, датою поставки товару вважається дата підписання Покупцем акту прийому-передачі товару ). Таким чином, товар вважається поставленим тільки за настання у сукупності 2-х умов: підписання Покупцем видаткової накладної, підписання Покупцем акту прийому-передачі товару. Відповідач зазначає, що Позивачем не надано доказів поставки товару, тому Позивач має сплатити Відповідачу штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки, суму 3 % та інфляційні, що складає 583 335,02 грн. З урахуванням того, що Позивачем не надано доказів поставки товару, Відповідач вказує на те, що Позивач намагається стягнути грошові кошти суто за умовами договору. ОСОБА_1 поставки направлений на отримання Покупцем товару, який Продавцем не поставлений.

У відповіді на відзив, Позивач зазначив, що факт поставки товару за Договором підтверджується доданими до матеріалів справи видатковою накладною № 1903 від 05.04.2017 р., Довіреністю Відповідача на отримання ТМЦ №143 від 05.04.2017 р. ( із зазначенням договору відповідно до якого отриманий товар ), товарно-транспортною накладною №д 000003868 від 04.04.2017 р. та листа Відповідача від 19.02.2018 р. № 15.

Розглядаючи справу за правилами спрощеного позовного провадження, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 р. у справі № 904/1255/18 позов було задоволено частково - стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Племінний завод "Червоний велетень" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" заборгованість у розмірі 618 040,58 грн., пеню у розмірі 79 312,39 грн., 18 % річних у розмірі 48 461,15 грн., інфляційні втрати у розмірі 26 999,59 грн., судовий збір у розмірі 11592,20 грн. В решті позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної грошової суми, оскільки станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості у повному обсязі від сторін не надійшло.

Крім того, господарський суд першої інстанції зазначив, що Позивачем було зроблено технічну помилку, тому суд з урахуванням вказаних обставин відмовив в позові в цій частині ( 0,15 грн. ). Також, суд першої інстанції зазначив, що вимога Позивача щодо стягнення з Відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 29 000,00 грн. суперечить приписам ст. 126 ГПК України, тому задоволенню не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Племінний завод "Червоний Велетень" звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 р. по справі № 904/1255/18 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Скаржник вказав на те, що подає нові докази по справі, оскільки внаслідок незаконних рішень суду, які наразі оскаржуються, не встиг подати до суду першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги Приватне акціонерне товариство "Племінний завод "Червоний Велетень" посилається на те, що судом порушено п. 17.10 Перехідних положень ГПК України, а саме після подання ПрАТ «ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД «ЧЕРВОНИЙ ВЕЛЕТЕНЬ» апеляційної скарги на ухвалу від 15.05.2018 р., суд мав зупинити провадження у справі та передати всі матеріали до суду апеляційної інстанції. Але, 25.05.2018 р. судом винесено рішення по справі чим порушено норми п. 17.10 та п. 17.12 Перехідних положень ГПК України, що згідно ст. 277 ГПК України, є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Скаржник наголошує на тому, що незаконним рішенням, суд позбавив його у доступі до суду. Водночас, на думку Скаржника, судом не враховано відсутність доказів поставки товару, як вказаує Заявник - нові обставини, що підлягають встановленню.

При цьому Скаржник зазначає, що судом, неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та не враховано, що директором ПрАТ «ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД «ЧЕРВОНИЙ ВЕЛЕТЕНЬ» ОСОБА_2 та головбухом ОСОБА_3 не видавалася довіреність на отримання ТМЦ головному агроному ОСОБА_4, а отже, зазначена видаткова накладна підписана неуповноваженою особою та не може слугувати доказом отримання ПрАТ «ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД «ЧЕРВОНИЙ ВЕЛЕТЕНЬ» товару від ТОВ «СЕДНА-АГРО», а акт прийому-передачі взагалі не підписувався.

Скаржник зазначає, що внаслідок незаконних рішень суду, він був позбавлений можливості клопотати про призначення почеркознавчої експертизи, тому Заявник клопоче про її проведення під час апеляційного розгляду, для встановлення дійсності підписів директора та головного бухгалтера Заявника на довіреності на отримання ТМЦ від 05.04.2017 р. № 143.

Щодо недійсності договору поставки (нові обставини, що підлягають встановленню), Скаржник вказує на те, що у директора ( на час підписання Договору ) ОСОБА_5 не було повноважень на підписання договору поставки № 22/03/2017-ЧВ від 22.03.2017 р., укладеного між ПРАТ «ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД «ЧЕРВОНИЙ ВЕЛЕТЕНЬ» та ТОВ «СЕДНА- АГРО». Зазначене судом не встановлено, що свідчить про неповне зясування обставин, що мають значення для справи і є підставою для скасування рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, Позивач просить суд просить залишити оскаржуване рішення суду без змін, а скаргу без задоволення, оскільки вважає, що судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, товариство посилається на те, що видаткові накладні підписані представниками обох сторін є належним підтвердження вчинення господарської операції.

Щодо твердження Скаржника про недійсність договору поставки, то Позивач вказує на те, що зазначені обставини, не були предметом розгляду в місцевому господарському суді. Вказаний договір поставки є дійсним, не скасований, а отже таким, що має виконуватись в повній мірі в тому числі в частині строків та порядку розрахунків. Крім того, правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. В силу припису чинного законодавства правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на заявника.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_6 у складі колегії суддів: Орєшкіной Е.В., Чус О.В.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.06.2018 р. у справі № 904/1255/18 апеляційну скаргу прийнято до розгляду. Розгляд справи призначено на 17.07.2018 р. о 10:00.

В судове засідання 17.07.2018 р. в назначений час зявилися представники обох сторін.

Представником Скаржника ( Відповідача ) було заявлене клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомлення з матеріалами справи.

Представник Позивача категорично заперечував проти відкладення розгляду апеляційної скарги, зауважуючи на його безпідставність та намагання Відповідача таким чином затягнути розгляд справи.

Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що апеляційну скаргу подав Відповідач, представник якого повинен бути обізнаний з її змістом, а також незначний обсяг матеріалів справи, колегія суддів оголосила по розгляду апеляційної скарги перерву на 17.07.2018 р. о 13:30, з метою надання можливості представнику Відповідача ознайомитися з матеріалами справи.

Після закінчення перерви, в судове засідання 17.07.2018 р. о 13:30, представник Відповідача вже не зявився.

Представник Відповідача не скористався наданою йому судом можливістю і не ознайомився з матеріалами справи, надавши суду заяву про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату, пославшись на його участь в інших судових засіданнях та недостатністю часу для належної підготовки до справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Захищене ст. 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 ст. 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції.

Обставини розгляду цього спору свідчать про те, що кожній стороні у повному обсязі були надані процесуальні можливості захисту своїх прав, зокрема, надано можливість подати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Відповідач, в свою чергу, реалізував своє право подати клопотання про чергове відкладення розгляду апеляційної скарги з наведених підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 цього Кодексу, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження. 3. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання зявилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо зявився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обовязковою.

Ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи наведене, оцінивши надані докази у справі, колегія суддів приходить висновку про відмову у задоволенні клопотання представника Відповідача про чергове відкладення розгляду апеляційної скарги та можливість її розгляду за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 17.07.2018 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Відповідно ст. 269 ГПК України, переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 р. у справі № 904/1255/18 залишити без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 22.03.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" ( Постачальник ) та Приватним акціонерним товариством "Племінний завод "Червоний велетень" ( Покупець ) було укладено ОСОБА_1 поставки № 22/03/2017-ЧВ ( а. с. 21 ), відповідно до п. 1.1 якого, Постачальник зобовязаний передати у власність Покупця продукцію для сільгоспвиробництва відповідно до умов Договору, а Покупець зобовязаний прийняти такий товар та оплатити його на встановлених даним Договором умовах.

П. 1.2 Договору встановлено, що найменування, асортимент (номенклатура) товару, походження товару (країни та рік виробництва), його кількість, ціна (вартість) товару та код товару згідно УКТ ЗЕД визначаються у специфікаціях до Договору, кожна з яких складається на окрему партію товару, що поставляється за даним Договором, і є невідємною частиною Договору.

Згідно з п. 1.3 Договору, загальний обсяг та асортимент ( номенклатура ) товару, що поставляється за цим Договором, визначається кількістю та асортиментом (номенклатурою) товару, поставленого окремими партіями за всіма специфікаціями відповідно до умов Договору на протязі його дії.

23.03.2017 р. між сторонами був підписаний Додаток № 1 ( а. с. 27 ) в якому сторони узгодили Номенклатурну групи товару та Графік оплати товару покупцем, відповідно до якого Покупець зобовязаний сплатити авансову частину у розмірі 264 874,54 грн. ( 30 % ) згідно умов п. 4.3.1 Договору та відстрочений платіж у розмірі 618 040,58 грн. ( 70 % ) не пізніше 15.10.2017 р.

Оплата у розмірі 30 % ціни ( вартості ) товару, передбаченої у відповідній специфікації, здійснюється на умовах попередньої оплати ( авансу ) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом пяти банківських днів з дати отримання Покупцем наданого Постачальником рахунку на оплату ( п. 4.3.1 Договору ).

П. 4.3.2 Договору встановлено, що оплата 70 % ціни ( вартості ) товару, передбаченої у відповідній специфікації, здійснюється на умовах відстрочення шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника у строк/термін, визначений сторонами у відповідній специфікації.

У відповідності до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до приписів ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається ( ст. ст. 525, 526 ЦК України ).

Відповідно до банківської виписки ( а. с. 30 ), Покупець перерахував на користь Постачальника авансову частину у розмірі 264 874,54 грн.

Згідно з видатковою накладною № 1903 від 05.04.2017 р. ( а. с. 28 ), Постачальник на виконання умов Договору, поставив Покупцю товар на загальну суму 882 915,12 грн. Отримання товару представником Відповідача відьувалося на підставі довіреності № 143 від 05.04.2017 р. ( а. с. 29 ).

Решту вартості товару - відстрочений платіж у розмірі 618 040,58 грн. Покупець не оплатив, що і стало причиною виникнення спору.

Встановивши, що відповідно до Додатку № 1 до Договору, строк оплати поставленого товару є таким, що настав 15.10.2017 р., а доказів сплати заборгованості у повному обсязі від представників сторін не надійшло, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовна вимога Позивача щодо стягнення з Відповідача заборгованості у розмірі 618 040,58 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 9.5 Договору, у разі прострочення терміну (строку) оплати товару згідно п. 4.3.2 або 4.4.2 Договору, Покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період порушення, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У зв'язку з несвоєчасним виконанням Відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, Позивачем останньому нараховано пеню у розмірі 79 312,39 грн. за період з 16.10.2017 р. по 23.03.2018 р.

Суд першої інстанції, перевіривши наданий Позивачем розрахунок пені, дійшов до висновку, що позовна вимога Позивача щодо стягнення з Відповідача пені є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, але встановив, що в загальній сумі розрахунку пені ( а. с. 17 ) Позивачем зроблено технічну помилку та вказана сума є 79 312,54 грн, що на 0,15 грн. перевищує розрахунок Позивача. Тому суд з урахуванням вказаних обставин, відмовив Позивачеві у вказаній частині щодо м стягненням вказаної суми у розмірі 0,15 грн.

Також, Позивачем нараховано Відповідачу 18 % річних у розмірі 48 461,15 грн. за період з 16.10.2017 р. по 23.03.2018 р. та інфляційні втрати у розмірі 26 999,59 грн. за період з 16.10.2017 р. по 28.02.2018 р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

П. 9.9 Договору встановлено, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобовязання, Покупець зобовязується сплатити Постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 18 % річних від простроченої ( неоплаченої ) суми.

Перевіривши розрахунок 18 % річних у сумі 48 461,15 грн., місцевим судом встановлено, що вказаний розрахунок зроблено не вірно, однак оскільки він є меншим ніж сума розрахована судом, то суд задовольнив позовні вимоги Позивача щодо стягнення 18 % річних у сумі 48 461,15 грн.

Знайшов обгрунтованими місцевий суд і позовні вимоги Позивача повязані із стягненням інфляційних втрат у сумі 26 999,59 грн. за період з 16.10.2017 р. по 28.02.2018 р.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача означеної заборгованості, місцевий господарський суд виходив з того, що судом встановлено факт поставки товару, а підписання сторонами накладної, свідчить про виникнення у Відповідача обов'язку щодо оплати отриманого товару відповідно до умов договору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги Відповідача, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують вказаного вище висновку місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Колегія суддів не приймає уваги доводи Скаржника, що видаткові накладні є такими, що не підписані зі сторони Апелянта уповноваженою матеріально-відповідальною особою, з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/70, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

При цьому, вимоги наведених норм чинного законодавства щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З наданих Позивачем видаткової накладної вбачається, що остання містять відмітку про отримання товару Покупцем а саме: підпис представника Покупця, а також відтиск печатки підприємства ПрАТ «ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД «ЧЕРВОНИЙ ВЕЛЕТЕНЬ», а на довіреності, виданої Відповідачем, разом з підписом директора ПрАТ «ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД «ЧЕРВОНИЙ ВЕЛЕТЕНЬ» ( справжність якого заперечується Відповідачем ) наявний відтиск печатки підприємства.

Відповідно до п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998 р. "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обовязковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно п. 65 зазначеної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Згідно зі ст. 2 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження та основі відносин власності.

Відповідно до ст. 62 ГК України, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом (в редакції на момент спірних правовідносин).

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний зокрема на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції.

Ст. 165 ГПК України встановлює, що у відзиві Відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити: у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, наданих позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання та інше. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Як вбачається з відзиву Відповідача по цій справі, надісланого суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Племінний завод "Червоний велетень", заперечуючи проти задоволення позовних вимог посилався лише на те, що Позивачем не надано доказів поставки товару, відповідно до п. 3.3 договору, тому саме Позивач має сплатити Відповідачу штрафні санкції.

Будь-які інші заперечення Відповідача щодо наведених Позивачем обставин та правових підстав позову, з якими Відповідач не погоджується відсутні. Тобто, під час розгляду справи в суді першої інстанції, Відповідач не посилався на обставини викладені в апеляційній скарзі, які повязані із тим, що: директор та головний бухгалтер не видавали довіреність на отримання ТМЦ головному агроному ОСОБА_4, а отже, зазначена видаткова накладна підписана не уповноваженою особою; договір поставки є недійсним, оскільки у директора ( на час підписання ) не було відповідних повноважень. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялося. Доказів перешкоди Відповідачеві у наданні такого клопотання суду першої інстанції, заявником не надано.

Отже, виходячи з наведеного та приймаючи до уваги зміст заперечень викладених Відповідачем у відзиві на позов в суді першої інстанції, яким останній надав відповідну оцінку в оскаржуваному рішенні, а також межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлені ст. 269 ГПК України, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для призначення почеркознавчої експертизи для встановлення дійсності підписів директора та головного бухгалтера Заявника на довіреності на отримання ТМЦ від 05.04.2017 р. № 143, висновок якої не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили та не є вирішальним при оцінці доказів судом.

Стосовно твердження Скаржника викладеного в апеляційній скарзі щодо недійсності договору поставки, то вказане питання не було предметом дослідження у суді першої інстанції, оскільки як зазначалося раніше, Відповідач будь-яких заперечень з цього приводу під час розгляду спору в місцевому суді не заявляв. Доказів визнання недійсним вказаного договору в установленому чинним законодавством порядку, Скаржником суду не надано.

Посилання Скаржника в апеляційній скарзі стосовно позбавлення його судом першої інстанції у доступі до суду, не відповідає матеріалам справи, оскільки як вбачається з останніх - ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.03.2018 р. провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, про що Відповідач був повідомлений належним чином, що також підтверджується відзивом на позов, який надіслав Відповідач.

Крім того, Відповідач не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи відповідної заяви, подача якої регламентовано п. 4. ст. 250 ГПК України.

В той же час, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі ПрАТ "Племінний завод "Червоний Велетень" про те, що судом першої інстанції було порушено п. 17.10 Перехідних положень ГПК України, а саме після подання ПрАТ «ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД «ЧЕРВОНИЙ ВЕЛЕТЕНЬ» апеляційної скарги на ухвалу від 15.05.2018 р., суд не зупинив провадження у справі та не передав всі матеріали справи до суду апеляційної інстанції.

Але, вказане порушення норм процесуального права, відповідно до приписів ст. 277 ГПК України не є підставою для скасування або зміни рішення, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин справи, з урахуванням того, що господарський суд у порядку ГПК України надав обґрунтовану та належну правову оцінку доводам, викладеним у відзиві на позов, проаналізував відносини сторін та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального і процесуального права, відсутні підстави для зміни або скасування рішення місцевого суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на Приватне акціонерне товариство "Племінний завод "Червоний Велетень" ( Апелянта ).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 129, 270, 273, 275 285, 287 ГПК України Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Племінний завод "Червоний Велетень" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 р. у справі № 904/1255/18 залишити без змін.

У звязку із закінченням розгляду апеляційної скарги, поновити дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 р. у справі № 904/1255/18.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Постанова складена у повному обсязі 18.07.2018 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Чус