ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2018 Справа № 904/1676/18
за позовом Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський Трубний Завод" (51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, буд. 115)

до відповідача-1 Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46)

до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод" (49081, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул. Столєтова, буд. 21)

про визнання договору поруки №2 від 18.12.2015 недійсним

Суддя Бондарєв Е.М.

Секретар судового засідання Бекіна О.О.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 довіреність від 02.02.2018 представник

Від відповідача-1: ОСОБА_2 довіреність №129 від 30.04.2018 представник

Від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Інтерпайп Новомосковський Трубний Завод" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою Вих.№19-280 від 16.04.2018 про визнання договору поруки № 2 від 18.12.2015 укладеного між Публічним акціонерним товариством "Сбербанк" та Публічним акціонерним товариством "Інтерпайп Новомосковський Трубний Завод" для забезпечення виконання зобов'язань по договору про відкриття кредитної лінії № 06-В/12/14/ЮО від 16.08.2012 укладеного між Публічним акціонерним товариством "Сбербанк" та Публічним акціонерним товариством "Інтерпайп Новомосковський Трубний Завод" з усіма змінами та доповнення до договору, укладеними протягом строку його дії, а саме договору про внесення змін до нього від 20.09.2012 та 18.12.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поруки не відноситься до договорів банківських послуг і належить до групи цивільно-правових договорів, тому договірне списання грошових коштів, що передбачено п.5.1.2 договору поруки № 2 від 18.12.2015 є таким, що суперечить законодавству. Також наявність у кредитному договорі положень щодо вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії на надання Публічним акціонерним товариством "Сбербанк" кредиту в іноземній валюті, а також використання іноземної валюти як засобу платежу за договором про відкриття кредитної лінії № 06-В/12/14/ЮО від 16.08.2012 суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст.ст. 189, 198 Господарського суду України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" і ст. 35 Закону України "Про Національний банк України". Враховуючи недійсність основного зобов'язання внаслідок недотримання вимог закону, тому це, на думку позивача, також вказує на недійсність правочину щодо його забезпечення, зокрема договору поруки № 2 від 18.12.2015.

Ухвалою суду від 25.04.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 904/1676/18 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

29.05.2018 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній зазначає, що позов є необґрунтованим та таким що не підтверджується належними доказами та не відповідає суті та змісту оспорюваних правовідносин. Так, позивач посилається як на підставу недійсності Договору поруки, наявність у спірному договорі пункту 5.1.2, яким передбачено договірне списання коштів з усіх рахунків поручителя, відкритих у відповідача-1 (у випадку невиконання зобов'язань за кредитним договором). Однак банк не погоджується з даним твердженням. 07.08.2012 між відповідачем-1 та позивачем укладено Договір банківського рахунку №Т067-013009968. Умовами п.п. 2.2.4 Договору рахунку передбачено право банку здійснювати договірне списання коштів з рахунку/ів клієнта, якщо право на таке списання передбачено цим або іншими договорами між банком та клієнтом, у порядку, передбаченому цим договором та/або іншими договорами, укладеними між банком та клієнтом. Таким чином, положення п.5.1.2 Договору поруки законні, чинні на момент укладення договору поруки та відповідають вимогам чинного законодавства. Щодо визнання договору поруки недійним з підстав невідповідності вимогам чинного законодавства України в частині визначення валюти зобов'язання відповідач-1 зазначає, що положення ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 198 Господарського кодексу України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". 12.10.2011 Національним банком України видано ПАТ "ОСОБА_3 Сбербанку Росії", в подальшому ПАТ "Сбербанк", видано Генеральну ліцензію №198 на право здійснення валютних операцій. Таким чином, вимога визнання недійним Договору поруки, з підстав невідповідності положень Кредитного договору валюті зобов'язання, що використовується на території України не відповідає дійсності.

Позивачем 21.06.2018 до суду надано відповідь на відзив де вказує, що не погоджується з відзивом відповідача-1 та просить суд задовольнити позовні вимоги оскільки згідно з п.26.4 ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Навіть беручи до уваги Договір банківського рахунку №Т067-013009968, в договорі поруки неможливо передбачити договірне списання коштів. Щодо Генеральної ліцензії №198-3 позивач зазначає, що відповідно до Указу Президента України №57/2018 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.03.2018 "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", до юридичних осіб згідно з додатком, включаючи Публічне акціонерне товариство "Сбербанк", код згідно з ЄРПОУ - 25959784, дата реєстрації - 15.06.2001, місцезнаходження юридичної особи - м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46, застосовувати строком на один рік персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) з ціллю запобігання виведенню капіталів за межі України. На думку позивача даним Указам Генеральна ліцензія АТ "Сбербанк" частково обмежується. Тому, позивач вважає, що проведення валютних операцій суперечить введеним санкціям.

Ухвалою суду від 21.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.07.2018.

Представник позивача з'явився у судове засідання, підтримав позовні вимоги, надав пояснення по справі, відповів на поставлені питання.

Представник відповідача 1 з'явився у судове засідання, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник відповідача 2 не з'явився у судове засідання, витребувані судом документи не надав, був належним чином повідомлений про час слухання справи.

У судовому засіданні 23.07.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_3 банк Сбербанку Росії" (ОСОБА_3) та Відкритим акціонерним товариством "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод" (позивальник) укладено Договір про відкриття кредитної лінії №06-В12/14/ЮО від 16.08.2012.

18.12.2015 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін до Договору про відкриття кредитної лінії № 06-В/12/14/ЮО від 16.08.2012 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті - доларах США, що надалі іменується "кредитна лінія" та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надає позивальнику кредитні кошти (надалі кредит) у порядку та на умовах, визначених цим Договором, а позичальник зобов'язується використовувати кредит на цілі зазначені у п. 1.5 цього Договору, своєчасно та у повному обсязі сплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором та/або додатковими угодами до цього договору та виконати інші умови цього договору.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 18.12.2015, між Публічним акціонерним товариством "Сбербанк", який є правонаступником Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 банк Сбербанку Росії" (кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Інтерпайп Новомосковський трубний завод", яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" (поручитель) було укладено Договір поруки №2.

Статтею 1 Договору поруки визначено, що Основний договір - Договір про відкриття кредитної лінії №06-В/12/14/ЮО, укладений між кредитором (ОСОБА_3) та боржником (Публічне акціонерне товариство "Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний Завод") 16 серпня 2012 року з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії.

Відповідно до пп. 2.1.1. Договору поруки, відповідальність поручителя перед кредитором включає зобов'язання, які були невиконані Боржником, та які передбачені основним договором, зокрема, але не обмежуючись: - зобов'язання повернути кредитору кредит, наданий в доларах США в межах кредитної лінії, відкритої строком до 12 серпня 2016 року включно за основним договором з граничним лімітом кредитування 15 000 000,00 доларів США, в строк/и, який/і зазначений/ються в Основному договорі, а у випадках, передбачених законодавством України та/ або основним договором та/або цим договором - достроково; - зобов'язання щомісяця, не пізніше перших 3 робочих днів місяця, наступного за тим, за який вони нараховані, в порядку, який зазначається в ст. 6 основного договору, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором та/або цим договором, - до настання цих строків сплачувати кредитору проценти за користування кредитом за основним договором з розрахунку 6% річних за користування кредитом в доларах США; - зобов'язання сплатити кредитору штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи) за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань по основному договору у строки та у розмірах, які зазначаються в основному договорі; Зобов'язання сплатити Банку будь-які інші платежі в строки і в порядку, встановленому в Основному договорі.

Згідно п. 5.1. 2 у разі невиконання поручителем зобов'язань боржника за основним договором, у порядку та строки, які передбачені п. 4.3 цього Договору, здійснювати з метою повернення будь-яких сум заборгованостей по Основному договору боржника, строк сплати яких наступив договірне списання грошових коштів з усіх рахунків поручителя, відкритих в ПАТ "Сбербанк" в національній та/або іноземній валюті.

Позивач просить визнати недійсним договір поруки №2 від 18.12.2015, оскільки договірне списання грошових коштів, передбачене п. 5.1.2 Договору є таким, що суперечить законодавству, оскільки наявність у спірному договорі положень щодо вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії на надання відповідачем 1 кредиту в іноземній валюті, а також використання іноземної валюти як засобу платежу за договором про відкриття кредитної лінії суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст.ст. 189, 198 Господарського суду України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" і ст. 35 Закону України "Про Національний банк України".

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Частинами 1 - 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зі змісту ст. 553 Цивільного кодексу України вбачається, що договір поруки за своєю правовою природою є двостороннім правочином, метою укладення якого є забезпечення поручителем належного виконання боржником основного зобов'язання без будь-якої передачі прав та обов'язків сторін основного зобов'язання поручителю.

Виходячи з роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не доведено та не надано належних доказів на підтвердження своїх обґрунтувань щодо підстав недійсності спірного правочину.

Так, статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 198 Господарського кодексу передбачено, що платежі за грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом. Грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Національним банком України було видано Публічному акціонерному товариству "ОСОБА_3 Сбербанку Росії" генеральну ліцензію №198 від 12.19.2011 на право здійснення валютних операцій. В подальшому, 22.12.2015 Національним Банком України видано Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" Генеральну ліцензію №198-3 на право здійснення валютних операцій.

Отже, твердження позивача про те, що положення основного зобов'язання суперечать нормам законодавства України, що вказує на недійсність правочину щодо забезпечення такого зобов'язання, зокрема Договору поруки №2 від 18.12.2015 спростовується матеріалами справи та поданими доказами.

Судом відхиляються і твердження позивача про незаконність п. 5.1.2 Договору поруки, який передбачає договірне списання грошових коштів, оскільки договір поруки не відноситься до договорів банківських послуг, оскільки статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України . Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Спірний договір поруки, містить підпис та печатку позивача, отже, останній був обізнаний про умови як основного договору, так відповідно і договору поруки, під час його укладання.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового покладаються на позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст. ст. 73,74, 77-79, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.07.2018

Суддя Е.М.Бондарєв