У Х В А Л А

06 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/23799/16

Провадження № 12-183гс18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Бакуліної С.В.,

суддів Антонюк Н.О., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Золотнікова О.С., Кібенко О.Р., Князєва В.С., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Прокопенка О.Б., Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Уркевича В.Ю.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

справи № 910/23799/16 Господарського суду міста Києва

за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30 січня 2018 року

за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славінського В.І.

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біпродукт»,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національного банку України (1), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (2),

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Златобанк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біпродукт» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року.

Господарський суд міста Києва рішенням від 25 вересня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства «Златобанк» задовольнив повністю. Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біпродукт» про відступлення права вимоги.

Київський апеляційний господарський суд постановою від 30 січня 2018 року рішення Господарського суду міста Києва від 25 вересня 2017 року скасував та прийняв нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив повністю.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб 28 лютого 2018 року звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30 січня 2018 року.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

14 червня 2018 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою передав справу № 910/23799/16 Господарського суду міста Києва за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славінського В.І. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біпродукт», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору недійсним на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначивши про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 3-669гс15, від 21 жовтня 2015 року у справі 3-670гс15, від 21 жовтня 2015 року у справі № 3-649гс15.

Перевіривши наявність викладених Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду підстав направлення справи, Велика Палата Верховного суду виходить із такого.

Як убачається з раніше ухвалених рішень Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 3-669гс15, від 21 жовтня 2015 року у справі 3-670гс15, від 21 жовтня 2015 року у справі 3-649гс15, предметом позову у них є визнання недійсним укладеного сторонами спору (позивачем та відповідачем) договору уступки права вимоги (цесії) грошових коштів, належних відповідачеві, розміщених на депозитному рахунку третьої особи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відчуження грошових коштів відбулось у той період, коли майнові права на них перебували у заставі третьої особи (заставодержателя) на підставі укладеного нею і відповідачем договору застави майнових прав; відчуження цих прав відбулося без згоди заставодержателя, що є порушенням вимог частини другої статті 586 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), частини другої статті 17 Закону України «Про заставу» та підставою для визнання договору недійсним відповідно до статті 215 ЦК України.

Позивачем у цих справах є новий кредитор, який є стороною саме оспорюваного договору уступки права вимоги, а не договору застави.

Відповідно до частини 2 статті 586 ЦК України, частини 2 статті 17 Закону України «Про заставу» заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Скасовуючи судові акти та відмовляючи в задоволенні позовних вимог на підставі наведених норм права, Верховний Суд України у цих справах зробив висновок, що правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. І саме його право, у разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження ним, є порушеним. Тому саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 ЦК України; новий кредитор може звернутися з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги лише у випадку, коли він не знав чи не міг знати, що майно, право вимоги на яке відступається, перебуває у заставі. Однак як зазначено у відповідному пункті спірного договору, новий кредитор підтвердив, що ознайомлений із фактом наявності договору застави. Таким чином, вимога про визнання правочину недійсним із застосуванням положень статей 203 та 215 ЦК України з підстав недотримання вимог частини 2 статті 586 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону України «Про заставу» може бути заявлена лише заставодержателем.

Щодо даної справи, про перегляд постанови апеляційного суду у якій подано касаційну скаргу до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, то предметом позову у ній так само і у вищезазначених справах є визнання недійсним договору уступки права вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі спірного договору на користь відповідача були відчужені майнові права позивача (права вимоги за кредитними договорами № 175/11-KL від 11 липня 2011 року, № 34/1/13-KL від 13 лютого 2013 року, № 08/1/13-OVER від 14 січня 2014 року та № 23/1/14-KL від 30 січня 2014 року ), що раніше були передані ним же в заставу Національному банку України за договорами застави майнових прав № 12/3МП від 05 березня 2014 року та № 34/3МП/1 від 03 жовтня 2014 року, і таке відчуження відбулось без обов'язкового погодження Національного банку України.

Позивачем у цій справі є первісний кредитор, а не новий як у справах, від правової позиції висловленої в яких Верховним Судом України має необхідність відійти Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду; цей первісний кредитор є заставодавцем за договором застави, укладеним з третьою особою у даній справі, тоді як у справах № 3-669гс15, № 3-670гс15, № 3-649гс15 позивач не був стороною договору застави.

Позивач у цій справі - Публічне акціонерне товариство «Златобанк», пред'явив позов в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славінського В.І.

При цьому, відповідно до статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Уповноважена особа Фонду діє в межах повноважень Фонду. На виконання своїх повноважень така особа, зокрема, має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду (пункт п'ятий частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно із частинами першою та другою статті 38 цього Закону Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів банку.

Отже, спір у цій справі пов'язаний з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, на відміну від спорів, розглянутих у справах № 3-669гс15, № 3-670гс15, № 3-649гс15, де таких обставин судами не встановлено. Тому висновок, що правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель стосується випадків, коли позивачем є особа, яка не довела обставин порушення оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а не випадків пред'явлення позовів, спрямованих на забезпечення збереження активів банку.

Таким чином, наведене дає підстави для висновку, що правовідносини у справах № 3-669гс15, № 3-670гс15, № 3-649гс15 не є подібними правовідносинам у цій справі.

Згідно з частиною шостою статті 303 ГПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 234, 235, частиною шостою статті 303 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 910/23799/16 разом з касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30 січня 2018 року в цій справі повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.В. Бакуліна
Судді: Н.О. Антонюк Л.М. Лобойко
В.В. Британчук Н.П. Лященко
Д.А. Гудима О.Б. Прокопенко
В.І. Данішевська Л.І. Рогач
О.С. Золотніков І.В. Саприкіна
О.Р. Кібенко О.М. Ситнік
В.С. Князєв В.Ю. Уркевич