ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/618/17-г/7

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

при секретарі судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.03.2018 (головуючий суддя - Орищин Г.В., судді: Галушко Н.А., Данко Л.С.) та на рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017 (суддя Стадник М.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Газпостач" Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз"

про стягнення 11 363 037,51 грн. основного боргу, 174 778,85 грн. 3% річних, 1 499 866,00 грн. пені, 431 451,72 грн. інфляційних збитків,

за зустрічним позовом Дочірнього підприємства "Газпостач" Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про визнання недійсним пункт 7.3 договору,

за участю:

позивача: Кравченко С.В. (довіреність від 24.05.18)

відповідача: Никитюк Р.І. (ордер від 14.03.18),

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом, просило стягнути з Дочірнього підприємства "Газпостач" Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз" (надалі - відповідач) 11 363 037,51 грн. основного боргу, 174 778,85 грн. 3% річних, 1 499 866,00 грн. пені, 431 451,72 грн. інфляційних збитків.

Позовні вимог обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору №/Н038 від 01.07.2015 в частині повної та своєчасної оплати за протранспортований газ.

Відповідач подав до суду зустрічний позов до позивача про визнання недійсним пункту 7.3 договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н038 від 01.07.2015.

Ці вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з укладенням спільних протокольних рішень, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за транспортування природного газу, в тому числі і щодо сплати пені за несвоєчасну оплату коштів за надані послуги.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017 у даній справі первісний позов задоволено частково, тягнуто відповідача на користь позивача 174 778,85 грн. 3% річних, 431 451,72 грн. інфляційних збитків, 1 151 579,72 грн. пені, відмовлено в стягненні 348' 286,28 грн. пені, а в частині стягнення 11' 363' 037,51 грн. основного боргу - провадження у справі припинено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення місцевий господарський суд встановив, що між сторонами існували відносини щодо транспортування природного газу магістральними трубопроводами на підставі договору №/Н038 від 01.07.2015. За даними розрахунків сторін, із основної суми боргу, заявленої позивачем за первісним позовом, відповідач сплатив 5' 819' 780,76 грн., у зв'язку з чим провадження у справі в цій частині судом першої інстанції припинено на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України. В частині стягнення іншої частини основної заборгованості в розмірі 5' 543' 256,75 грн. - провадження у справі також припинено на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України, у зв'язку з тим, що дана сума покривається зобов'язаннями спільних протокольних рішень, які не профінансовані на суму 6' 329' 100,50 грн.

Перевіривши розрахунок позивача за первісним позовом сум інфляційних втрат та 3% річних, місцевий господарський суд визнав обґрунтованим стягнення 431 451,72 грн. інфляційних втрат за період з травня 2016 року по червень 2017 року та 174 778,85 грн. 3% річних за період з травня 2016 року по серпень 2017 року. Щодо заявленої суми пені, то, перевіривши на відповідність розрахунок суми заявлених позивачем позовних вимог, враховуючи заяву про застосування строків позовної давності, суд встановив правомірність її нарахування на суму 1 283 917,85 грн. за період з листопада 2016 року до 11.10.2017. В частині стягнення 40 448,40 грн. пені нарахованої за період з 21.06.2016 по 26.09.2017 відмовлено за пропуском строку позовної давності, а в частині стягнення 175' 499,75 грн. пені відмовлено як неправомірно нарахованої на суми спільних протокольних рішень, які укладені в період з липня по вересень 2017 року та мали бути виключені із суми боргу, на яку нараховувалася пеня, незалежно від їх фінансування. Також місцевий господарський суд зменшив суму пені до 1 151' 579,72 грн.

Стосовно зустрічного позову про визнання недійсним пункту 7.3 договору №/Н038 від 01.07.2015, суд першої інстанції дійшов висновку, що такий не підлягає задоволенню, оскільки вказаний пункт, який передбачає підстави для стягнення із замовника пені та її розмір, не суперечить чинному законодавству та є ідентичним тексту пункту 7.3 типового договору, а, отже, відповідає змісту та формі, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 22.09.2011 №1579.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.03.2018 вказане рішення скасовано в частині припинення провадження у справі в сумі 5' 543' 256,75 грн. основного боргу. В цій частині провадження у справі закрито. В решті рішення суду залишено без змін.

Апеляційна інстанція в частині, якою рішення у справі скасовано з закриттям провадження у справі в частині стягнення 5' 543' 256,75 грн. основного боргу, виходила з передчасності врахування місцевим господарським судом спільних протокольних рішень №б/н від 14.12.2017 на суму 2' 086' 942,00 грн. та №б/н від 14.12.2017 на суму 2' 430' 9018,50 грн., оскільки з копій, що наявні в матеріалах справи, вбачається, що такі рішення не були підписані всіма сторонами, а саме - ПАТ "НАК "Нафтогаз України". Разом з тим, відповідно до пункту 5.2 протокольних рішень від 14.12.2017, вони набирають чинності з моменту їх підписання всіма сторонами.

Поряд з цим, за даними здійснених між сторонами розрахунків, апеляційний суд з'ясував, що основна сума боргу, заявлена позивачем до стягнення в даній справі, станом на 02.02.2018 була повністю погашена відповідачем шляхом сплати 5' 298' 242,00 грн. згідно спільних протокольних рішень та 6'850'639,26 грн. за рахунок власних коштів відповідача.

Зважаючи на наведене, суд визначився про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині припинення провадження у справі в сумі 5 543 256,75 грн. основного боргу з закриттям провадження у справі в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України у зв'язку зі сплатою вказаної частини основного боргу.

У касаційній скарзі позивач просить постанову апеляційної інстанції в частині незадоволених вимог апеляційної скарги скасувати та змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення 307' 837,88 грн. пені шляхом задоволення цих вимог в повному обсязі; в іншій частині - рішення та постанову залишити без змін. Підставами цих вимог позивач вважає неправильне застосування судами положень статті 612 Цивільного кодексу України та те, що зменшуючи розмір пені, суди належним чином не обґрунтували наявність фактичних підстав для такого зменшення, чим порушили частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статтю 233 Господарського кодексу України, статті 42, 32, 34, 43 і пункт 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а судові рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні первісних позовних вимог.

Однак, за приписами 295 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. Відзив на касаційну скаргу має містити: 1) найменування суду касаційної інстанції; 2) ім'я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на касаційну скаргу, а також номер засобу зв'язку, адресу електронної пошти, за наявності; 3) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги; 4) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на касаційну скаргу; 5) перелік матеріалів, що додаються. Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судових рішень (рішення). До відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Поряд з цим, стаття 297 цього ж Кодексу унормовує приєднання до касаційної скарги. За змістом цієї статті учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки. Заяву про приєднання до касаційної скарги може бути подано до початку розгляду справи в суді касаційної інстанції. До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи.

У разі ж волевиявлення оскаржити судові рішення у касаційному порядку, особа подає касаційну скаргу із дотриманням вимог статей 290, 291 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки вимоги відзиву про скасування судових рішень у частині задоволених первісних вимог з прийняттям нового рішення про відмову у позові в цій частині не відповідає вищевикладеним нормам процесуального права, такі вимоги не можуть розцінювати як приєднання до касаційної скарги, оскільки до відзиву не додано документ про сплату судового збору і відповідач не є особою, на стороні позивача, а тому ці вимоги залишаються судом без розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Звертаючись з апеляційною скаргою позивач просив рішення суду першої інстанції змінити в частині припинення провадження у справі щодо основного боргу в розмірі 5 543 256,75 грн. та відмови в задоволенні вимог щодо стягнення 307 837,88 грн. пені, прийняти в цій частині нове рішення, яким вказані вимоги за первісним позовом задовольнити повністю; в іншій частині - рішення залишити без змін.

За наслідками розгляду вказаної скарги апеляційним содом вимоги скаржника задоволено частково шляхом скасування рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017 в частині припинення провадження у справі в сумі 5 543 256,75 грн. основного боргу. В цій частині провадження у справі закрито. В решті - рішення суду залишено без змін.

Відтак, предметом касаційного перегляду прийнятих у справі судових актів є відмова судів у стягненні 307 837,88 грн. пені, а саме 175' 499,75 грн. пені, нарахованої на заборгованість, погашення якої було предметом врегулювання спільних протокольних рішень №3065/у від 19.07.2017 на суму 2' 898' 025,00 грн., №3531/у від 19.09.2017 на суму 340' 703,00 грн. та № 3530/у від 19.09.2017 на суму 89' 624,00 грн. та пені у розмірі 132' 338,13 грн. на суму якої позовні вимоги судами було зменшено на підставі пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017.

З оскаржуваних судових актів слідує, що приймаючи рішення в оскарженій частині суди свої висновки вірно мотивували тим, що сторони даного спору перебували у договірних відносинах за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01.07.2015 №/Н038.

Пунктами 5.1, 5.4, 5.5 договору, сторони встановили порядок розрахунків за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами, відповідно до яких такі розрахунки здійснюються за тарифами, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, розміщуються на її офіційному веб-сайті та в засобах масової інформації. Вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг. Оплата послуг за транспортування газу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газопостачального підприємства на умовах 100% попередньої оплати за 10 днів до початку місяця, у якому буде здійснюватись транспортування газу, при цьому, замовник самостійно визначає розмір платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць, зазначаючи у платіжному дорученні підставу (договір, звітний місяць, рік, за який здійснюється оплата, у разі не зазначення яких платіж зараховується в порядку черговості прострочених платежів). Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Пунктами 7.1 та 7.3 договору передбачено, що газотранспортне підприємство і замовник у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором несуть відповідальність у межах, передбачених законодавством. У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, ним сплачується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Поряд з цим між сторонами укладено спільні протокольні рішення, предметом яких є організація проведення взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (розділ 1 протокольних рішень).

Взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідні департаменти фінансів), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ДП "Енергоринок" та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, визначені в Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1.2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2015 №493/688, розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію.

Розділом 3 спільних протокольних рішень передбачено, що усі сторони не пізніше наступного дня після зарахування відповідних коштів на їх рахунок перераховують кошти наступній стороні.

У розділі 5 спільних протокольних рішень сторони визначили, зокрема, що вони набирають чинності з моменту їх підписання всіма сторонами.

Також, у розділі 4 спільних протокольних рішень, сторони узгодили те, що несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 та порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов'язань за цими спільними протокольними рішеннями відповідно до чинного законодавства.

Колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки судів про те, що уклавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим встановили суми коштів та порядок їх перерахування за послуги по транспортуванню природного газу відповідно до договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н038 від 01.07.2015 саме із дати підписання таких рішень. Тобто, до дати їх підписання, сторони керувалися умовами договору, а з дати підписання рішень мали враховувати такі при здійсненні розрахунків та нарахуванні в тому числі пені. Крім того, сторони підписавши спільні протокольні рішення, тим самим взяли на себе зобов`язання виконати їх у спосіб встановлений такими рішеннями, а не у порядку, передбаченому договором.

Подібна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду від 03.04.2018 у справі № 906/242/17 та у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 902/1652/13, від 11.11.2015 у справі № 927/1733/14, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 09.09.2014 у справах №№ 5011-1/1043-2012-42/528-2012, 5011-35/1272-2012-42/527-2012, 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 10.02.2016 у справі № 3-1267гс15 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від неї.

Отже як вірно визначились суди, стягненню з відповідача підлягає та сума пені, яка була нарахована позивачем за первісним позовом на суму боргу, сплата якого не врегульовувалася спільними протокольними рішеннями та який відповідач сплачував самостійно.

Судами встановлено, що за надані послуги з транспортування природного газу відповідачем проведена оплата власними коштами з пропуском встановленого договором терміну, а саме не до 20-го числа наступного за місяцем поставки.

Відтак суди в межах повноважень наданих їм процесуальним законодавством оцінили докази і доводи сторін, здійснили перевірку нарахованих до стягнення сум пені і визнали її обґрунтованою в розмірі - 1 283 917,85 грн. за період з листопада 2016 року по 11.10.2017.

Разом з тим, в частині відмови в стягненні 175' 499,75 грн. пені, суди визначились, що така була необґрунтовано нарахована на заборгованість, погашення якої було предметом врегулювання спільних протокольних рішень, укладених в період з липня по вересень 2017 року та мали бути виключені із суми боргу, на яку нараховувалася пеня, незалежно від їх фінансування (протокольні рішення №3065/у від 19.07.2017 на суму 2' 898' 025,00 грн., №3531/у від 19.09.2017 на суму 340' 703,00 грн. та № 3530/у від 19.09.2017 на суму 89' 624,00 грн.). В частині стягнення 40' 448,40 грн. пені нарахованої за період з 21.06.2016 по 26.09.2017 суди відмовили у зв'язку з пропуском позовної давності. В цій частині позивач судові рішення не оскаржує.

Щодо доводів позивача, викладених у касаційній скарзі про те, що фінансування за протокольними рішеннями №3065/у від 19.07.2017, №3531/у від 19.09.2017, №№3530/у від 19.09.2017 здійснено після відкриття провадження у даній справі, то вони відхиляються колегією суддів, оскільки такі твердження не впливають на правову визначеність даного спору та не спростовують висновків судів про те, що суми боргу урегульовані спільними протокольними рішеннями, незалежно від їх фінансування, виключаються із таких, на які має бути нарахована пеня у даній справі.

Також суди визнали можливим зменшити розмір пені на 132' 338,13 грн. (близько 10% від визначеної суми пені).

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право господарського суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

У наведеній нормі йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої статті 47, частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України у редакції, що діяла під час прийняття рішення у справі, судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи шляхом всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно приписів ч.1 ст.84 п.3 цього Кодексу у тій же редакції, у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення; зміст письмової угоди сторін, якщо її досягнуто; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін, їх пропозиції щодо умов договору або угоди сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення; обґрунтування відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Аналогічні приписи містять ч.4 ст.238, п.3 ч.1 ст. 282 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII, котрий набув чинності на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Отже з урахуванням викладено слід дійти висновку, що суд з урахування конкретних обставин справи та на підставі наведених норм права вирішує питання про зменшення розміру неустойки, однак такі повноваження суду не є необмеженими, а суд у своєму рішенні повинен навести відповідні мотиви.

Місцевим господарським судом зазначено про наявність наступних підстав для зменшення розміру пені: 1) ступеню виконання зобов'язання (великий ступінь виконання основного зобов'язання на час вирішення спору в суді першої інстанції та повне виконання на час апеляційного розгляду); 2) незначне прострочення виконання зобов'язання (зокрема, враховуючи зміну способу і порядку сторонами порядку виконання грошових зобов'язань на підставі спільних протокольних рішень); 3) відповідач є підприємством, яке здійснює надання послуг з теплопостачання, зокрема, населенню, а заборгованість відповідача зумовлена, зокрема, невчасними розрахунками споживачів за надані послуги з теплопостачання; 4) ПАТ "Укртрансгаз" не обґрунтувало факту завдання йому збитків через порушення відповідачем зобов'язань за договором.

За вказаних обставин суди обох інстанцій на підставі досліджених доказів дійшли до правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені.

Безпідставним є посилання позивача у касаційній скарзі на те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду в частині обґрунтування зменшення розміру неустойки містить лише доводи та аргументи, на яких ґрунтувалось зменшення пені, чим порушено принцип рівності учасників процесу перед законом і судом, оскільки судами перевірено співвідношення розміру заподіяних позивачу збитків та заявлених до стягнення сум.

Таким чином, суди попередніх інстанцій правомірно скористались наданим правом щодо зменшення розміру пені на майже 10%, цим самим забезпечивши баланс інтересів сторін.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на позивача як на скаржника.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.03.2018 у справі Господарського суду Тернопільської області № 921/618/17-г/7, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов