РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2018Справа № 910/2787/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР Сом" (м. Харків)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Технік" (м. Київ)

Про стягнення 182.331,90 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІР Сом" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Технік" про стягнення 166 290,84 грн., з яких: 120083,92 грн. основного боргу, 13972,48 грн. пені, 12008,39 грн. штрафу, 5618,59 грн. інфляційних втрат, 14607,46 грн. 30% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором поставки №17-05-17/П від 17.05.17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.18. відкрито провадження у справі № 910/2787/18 та призначено підготовче засідання на 20.04.18.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану скаргу передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.18. суддею Ващенко Т.М. прийнято дану справу до свого провадження та призначено підготовче засідання на 12.06.18.

06.06.18. від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю "ІР Сом" просить суд стягнути з відповідача на свою користь 182.331,90 грн., з яких: 120.083,92 грн. основного боргу, 17.775,69 грн. пені, 12.008,39 грн. штрафу, 9.170,91 грн. інфляційних втрат, 23.292,99 грн. 30% річних.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2.734,98 грн.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання.

Вказану заяву про збільшення розміру позовних вимог прийнято 12.06.18. господарським судом, отже має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

12.06.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.07.18.

09.07.18. позивачем подано клопотання про розгляд справи за відсутності його повноважного представника.

Судове засіданні, призначене на 10.07.18., не відбулось з підстав перебування судді Ващенко Т.М. у відрядженні, з огляду на що ухвалою суду від 11.07.18. судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 24.07.18.

Позивач в судове засідання 24.07.18. явку свого повноважного представника не забезпечив.

Відповідач в судове засідання 24.07.18. явку свого повноважного представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. Відповідачем у встановлений судом строк письмового відзиву на позов не подано, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надано.

При цьому судом встановлено, що від відповідача ухвали суду в даній справі, направлені на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернуто підприємством зв'язку з посиланням на те, що відповідач за зазначеною адресою не знаходиться. Отже, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частини 4, 5 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 712 Цивільного кодексу України).

17.05.17. між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір поставки № 17-05-17/П (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) в порядку та на умовах, визначених Договором, Постачальник зобов'язується поставити та передати у власність Покупця Товар, а Покупець зобов'язується прийняти цей Товар та своєчасно здійснити його оплату, на умовах, визначених Договором.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 8.1 з моменту підписання Договору і діє до 31.12.17., а в частині взаєморозрахунків до повного виконання сторонами зобов'язань.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у третьої особи та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1.3 Договору здійснення поставки за Договором можливе без підписання сторонами специфікації на підставі заявки Покупця, в такому випадку найменування (асортимент), кількість і ціна Товару зазначаються у видатковій накладній, рахунку-фактурі, які виписуються уповноваженими особами Постачальника.

Отримання Товару Покупцем підтверджується підписом уповноваженого представника Покупця на видатковій накладній. Датою поставки Товару вважається дата, вказана у видатковій накладній Постачальника. (п. 4.1 Договору).

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 3993 від 15.06.17. на Товар - кабель ОАрП-16А4(4х4)-6,0 у кількості 8027 м на суму 120.083,92 грн.

У відповідності до наявної в матеріалах справи видаткової накладної № 28046 від 10.07.17. на суму 120.083,92 грн. на Товар - кабель ОАрП-16А4(4х4)-6,0 у кількості 8027 м,, складеної на виконання зобов'язань за Договором, позивачем було поставлено відповідачу Товар на суму 120.083,92 грн. Вказана видаткова накладна підписана позивачем і відповідачем і скріплена їх печатками без зауважень чи заперечень. Довіреність відповідача на отримання матеріальних цінностей від позивача наявна в матеріалах справи.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки Товару відповідачу докази, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодних заперечень з приводу отримання Товару відповідачем суду надано не було.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Покупця за Договором, будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання Постачальником прийнятих за Договором зобов'язань з передання Товару на суму 120.083,92 грн.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлена до матеріалів справи видаткова накладна є належним доказом передачі Товару відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з поставки Товару на суму 120.083,92 грн. в межах Договору здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.1 Договору розрахунки між сторонами здійснюються в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі видаткових накладних (специфікацій) на кожну окрему партію Товару.

Сплата 100% вартості Товару, від суми, вказаної у видатковій накладній (специфікації0, здійснюється протягом 90 календарних днів з моменту відвантаження Товару (п. 5.2 Договору).

За приписами ст. ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За таких обставин, враховуючи наведені вище умови спірного Договору, та враховуючи дату поставки Товару, суд дійшов висновку, що строк оплати Товару на суму 120.083,92 грн. настав.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Твердженнями позивача з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані.

З огляду на вказане, борг відповідача перед позивачем за представленими до матеріалів справи документами становить 120.083,92 грн., з огляду на що вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Щодо вимог позивача про стягнення 17.775,69 грн. пені, 12.008,39 грн. штрафу, суд відзначає викладене далі.

Пунктом 6.2 Договору сторони погодили, що у випадку невиконання зобов'язань у терміни, зазначені в п. 4.2, п. 5.2, п. 5.3 Договору Постачальник має право вимагати, а Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику штраф в розмірі 10% від вартості отриманого згідно видаткової накладної (Специфікації) Товару. Окрім штрафу, визначеного п. 6.2 Договору, у випадку несвоєчасного виконання зобов'язань в термін, вказаний в п. 5.2 Договору, Постачальник має право вимагати, а Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення. Строк позовної давності щодо стягнення пені сторони встановлюють тривалістю в один рік (п. 6.3 Договору).

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

При цьому, суд відзначає, що приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття поширюється і на майнові відносини, що регулюються Господарським кодексом України. У зв'язку з цим на положення Господарського кодексу України про господарські договори також поширюються принцип свободи договору, крім випадків, передбачених абзацем другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (яка встановлює обмеження права сторін договору відступати від положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних

Відповідачем обґрунтованих пояснень щодо неможливості виконати взяті на себе зобов'язання за Договором та доказів визнання пунктів 6.2, 6.3 Договору недійсним не подано.

Здійснивши перерахунок пред'явлених до стягнення сум, врахувавши, що Товар повинен був бути оплаченим відповідачем у строк до 08.10.17. включно, врахувавши, що позивач нараховує відповідачу пеню з 09.10.17. по 08.04.18., суд дійшов встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12.008,39 грн. штрафу та 17.775,69 грн. пені, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Також позивачем пред'явлено до стягнення 9.170,91 грн. інфляційних втрат, 23.292,99 грн. 30% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 6.4 Договору сторонами погоджено, що у випадку прострочення Покупцем виконання грошового зобов'язання Постачальник має право вимагати, а Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику 30% річних від простроченої суми в порядку ст. 625 ЦК України.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.10.).

Судом здійснено перерахунок та встановлено, що розмір 30% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 23.292,99 грн., розмір інфляційних втрат становить 9.170,91 грн., внаслідок чого вказані суми підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, ч. 9 ст. 165, ст. ст. 219, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВС Технік" (03113, м. Київ, вул. Шутова, б. 9А; ідентифікаційний код 39134327) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР Сом" (61072, м. Харків, вул. 23 Серпня, 31Б; ідентифікаційний код 32338465) 120.083 (сто двадцять тисяч вісімдесят три) грн. 92 коп. основного боргу, 17.775 (сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п'ять) грн. 69 коп. пені, 12.008 (дванадцять тисяч вісім) грн. 39 коп. штрафу, 9.170 (дев'ять тисяч сто сімдесят) грн. 91 коп. інфляційних втрат, 23.292 (двадцять три тисячі двісті дев'яносто дві) грн. 99 коп. 30% річних, 2.734 (дві тисячі сімсот тридцять чотири) грн. 98 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.07.18.

Суддя Т.М. Ващенко