ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2018

Справа № 910/6233/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України”

до Аграрного фонду

про стягнення 93 555, 00 грн.

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство “Державна продовольчо-зернова корпорація України” (далі – ПАТ “ДПЗКУ”, позивач) з позовом до Аграрного фонду (далі – відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 93 555, 00 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору складського зберігання зерна № 147/11 від 19.04.2011 р., укладеного між Державним підприємством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії “Шполянський елеватор” та Аграрним фондом, в частині відшкодування витрат зі зберігання зерна на Шполянському елеваторі.

У позові ПАТ “ДПЗК України” просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 93 555,00 грн. за період березень 2017 р. - лютий 2018 р.

Провадження за вказаними вимогами було відкрито ухвалою господарського суду міста Києва від 23.05.2018 р., розгляд справи в суді вирішено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін відповідно до правил, визначених ст.ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Цією ж ухвалою сторонам надано строк, передбачений законом, для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов'язків.

Відповідач у строк, визначений законом, надав суду відзив, у якому проти позову заперечив, зазначив, що Аграрний фонд позбавлений можливості здійснювати будь-які платежі у зв’язку з відсутністю реєстрації договірних відносин складського зберігання зерна Аграрного фонду у 2017-2018 роках у Державній казначейській службі та, як наслідок, ненадходження коштів на оплату послуг зі зберігання зерна з Державного бюджету. Факт зберігання зерна на Шполянському елеваторі у вказаний період не заперечив.

Розглянувши заяви сторін по суті спору, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи слідує, що 19.04.2011 р. між Державним підприємством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії “Шполянський елеватор” (зерновий склад) та Аграрним фондом (поклажодавець) був укладений договір складського зберігання зерна № 147/11, відповідно до якого поклажодавець зобов’язується передати, а зерновий склад - прийняти для зберігання зерно і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством (п. 1.1).

Зерновий склад зобов’язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску (п. 3.1.1 договору). Зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно протягом строку, визначеного у договорі (п. 3.1.6).

Пунктом 3.3.2 договору встановлено, що поклажодавець зобов’язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4. цього договору.

Розрахунки відшкодування витрат по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Відшкодування витрат по зберіганню зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів (п. 4.1 договору). Розмір відшкодування витрат за зберігання встановлено пунктом 4.3 договору у розмірі 17,50 грн. за 1 тонну за 30 календарних днів, з урахуванням ПДВ.

Пунктом 4.4 договору сторони погодили, що поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об’єкту державного цінового регулювання.

Відповідно до п. 4.5 договору відвантаження зерна поклажодавцеві здійснюється після відшкодування витрат на зберігання зернового складу у повному обсязі. Строк зберігання зерна – до пред'явлення вимоги поклажодавцем (п. 7.1 договору).

У подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до даного договору, якими зокрема, визначено суму зберігання 1 тонни на місяць у розмірі 17,50 грн.

Як встановлено судом, на виконання умов договору ПАТ “ДПЗКУ” прийняло на зберігання від Аграрного фонду жито 1 класу у кількості 445 500,00 кг., що підтверджується складською квитанцією № 66 від 04.03.2011 р. Надання послуг також підтверджується актами виконаних робіт за вказаний період. Вказані акти були направлені відповідачу листом від 03.04.2018 р., однак, останній їх не підписав та не повернув. Отже, у відповідача виник обов'язок сплачувати за послуги зберігання переданого ним зерна.

Зі свого боку, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості послуг зберігання виконав неналежним чином, а саме - у період березень 2017 р. - лютий 2018 р. витрати на зберігання у сумі 93 555,00 грн. не відшкодував.

03.04.2017 р. позивач - ПАТ “ДПЗКУ” звернувся до відповідача з вимогою оплатити вказану суму заборгованості у 7-ми денний термін з моменту отримання цієї вимоги. У відповідь на вказану вимогу, відповідач листом № 40-09/132 від 12.04.2018 р. відмовився від погашення наявної у нього заборгованості у сумі 93 555,00 грн. у зв'язку із відсутністю у казначейському обліку будь-яких фінансових зобов'язань Аграрного фонду перед позивачем.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ст. ст. 938, 946 ЦК України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст. 530 ЦК України).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки доказів належного відшкодування вартості послуг зберігання зерна на суму 93 555,00 грн. за період з березня 2017 р. по лютий 2018 р. відповідач не надав, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення вказаного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню у зазначеному розмірі.

Доводи відповідача, про те, що зобов'язання з оплати наданих послуг зі зберігання жита повинно оформлюватись сторонами на новий рік шляхом укладання відповідного договору із подальшою його реєстрацією в органах казначейства, є необгрунтованими, оскільки надання послуг зі зберігання зерна здійснюється до пред'явлення вимоги поклажодавцем (п. 7.1 договору), право на пред'явлення якої було використано позивачем лише у квітні 2018 року.

Щодо тверджень відповідача про відсутність бюджетних коштів на виконання вказаного договору, суд зазначає, що ця обставина не є підставою для звільнення його від виконання договірного зобов'язання та не виправдовує бездіяльність відповідача (Вказана правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 р. № 15/5027/715/2011, постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України” від 18.10.2005 р.).

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” до Аграрного фонду про стягнення заборгованості у сумі 93 555, 00 грн. задовольнити.

Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, будинок 1, ідентифікаційний код 33642855) на користь Публічного акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ідентифікаційний код 37243279) заборгованості у сумі 93 555 (дев'яносто три тисячі п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Повне судове рішення складено 23 липня 2018 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.