ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2018 р. Справа №922/825/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників учасників справи:

позивача - Верховського О.В., посвідчення №355 від 15.05.2017, ордер ПТ №017397 від 16.07.2018,

відповідача - Кубай Ю.М., посвідчення №2156 від 13.10.2017, ордер серія ХВ №001009 від 02.05.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ «Управління механізації «Аерошляхбуд» (вх.№1216Х/1-41 від 19.06.2018) на рішення Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 у справі №922/825/18 (суддя Байбак О.І., повний текст рішення складено 01.06.2018),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Центршляхбуд», м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації «Аерошляхбуд», с. Вільхуватка, Харківська обл.,

про стягнення 392970,75 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центршляхбуд", м. Київ (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління механізації "Аерошляхбуд", с. Вільхуватка, Харківська обл. (далі за текстом - відповідач) 392970,75 грн., з яких:

275440,00 грн. - основного боргу;

98287,68 грн. - інфляційних втрат;

19243,07 грн. - 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на невиконання відповідачем умов договору поставки № 168 від 30.10.2015 р. щодо розрахунку за поставлений позивачем товар.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації «Аерошляхбуд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центршляхбуд»: 275440,00 грн. основного боргу; 98287,68 грн. інфляційних втрат; 19243,07 грн. 3% річних; 5894,56 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 та прийняти нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Зокрема відповідач заперечує факт поставки домішок до асфальтів у кількості 1252 кг на загальну суму 275440,00; вказує на те, що позивачем не доведена справжність підпису директора на видатковій накладній; на вказаній видатковій накладній не зазначено довіреності, на підставі якої відповідач нібито отримував товарно-матеріальні цінності; у сторін відсутні документи, що підтверджують транспортування товару; позивач не надсилав, а відповідач не отримував рахунок-фактуру на сплату 275440,00; відповідач не отримував жодної претензії від позивача щодо необхідності проведення сплати заборгованості; позивач, в порушення п.8.1. договору поставки не намагався вирішити спір шляхом проведення переговорів.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.07.2018.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№5602 від 19.07.2018), в якому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області по справі від 31.05.2018 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав її необгрунтованості.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2018, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Хачатрян В.С. для розгляду справи №922/825/18 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Гетьмана Р.А., судді Россолова В.В., судді Тихого П.В.

В судове засідання з'явились представники учасників судового процесу у справі. Представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати. Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Враховуючи, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, заслухано уповноважених представників учасників провадження у справі, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2015 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки №168, за умовами якого постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупця товари (надалі по тексту іменуються - товар), вказані в специфікаціях, а покупець зобов'язується приймати товар і сплачувати його вартість постачальнику на умовах цього договору.

Найменування, одиниці виміру, загальна кількість та вартість товарів, які будуть поставлені по даному договору, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), визначається сторонами в специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору (п. п. 1.1-1.2 договору).

Згідно з п.п. 2.1.-2.2. договору, ціна за одиницю товару, що поставляється по даному договору, визначена сторонами у специфікаціях. Загальна ціна договору визначена сторонами у специфікаціях.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар, що поставляється по даному договору протягом 10 (десяти) робочих днів з дня поставки товару.

За умовами п. 3.2 договору умови і строки постачання товару визначаються сторонами у специфікаціях.

Відповідно до п. 4.1 договору цей договір набуває чинності з дати підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2015. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від зобов'язань, що виникли протягом його дії.

Як свідчать матеріали справи, специфікацією №1 від 30.10.2015 сторони узгодили до поставки в рамках договору товар - домішка до асфальтів WARM MIX L у кількості 1252 кг. на суму 275440 грн. Умова оплати визначена в строк до 30 календарних днів з дати поставки.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов зазначеного договору позивачем поставлено відповідачу обумовлений в специфікації товар на загальну суму 275440,00 грн. за видатковою накладною №3010003 від 30.10.2015.

Однак, відповідач за отриманий товар в строк, передбачений умовами договору, не розрахувався.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі, в якому позивач просить стягнути з відповідача існуючий борг за договором в сумі 275440,00 грн.

Крім того, в зв'язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов'язань, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення з відповідача 19243,07 грн. 3% річних та 98287,68 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення з 16.11.2015 по 26.03.2018.

Суд першої інстанції визнав факт поставки товару позивачем на користь відповідача за видатковою накладною №3010003 від 30.10.2015 на суму 275440,00 встановленим, а отже, зважаючи на те, що відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за отриманий товар у вказаному розмірі дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної заборгованості, заявленого розміру інфляційних втрат та 3% річних.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (пункт 1 та пункт 5 статті 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вже було зазначено вище, факт виконання позивачем договірних зобов'язань щодо поставки відповідачу товару та прийняття його відповідачем на загальну суму 275440,00 підтверджується видатковою накладною №3010003 від 30.10.2015.

Колегія суддів зазначає, що видаткова накладна є одним із видів первинних документів. Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів, досліджуючи матеріали справи встановила, що надана позивачем видаткова накладна засвідчує встановлений факт здійснення спірної господарської операції та договірних відносин, а тому у відповідача виник обов'язок з проведення розрахунку за поставлений позивачем товар.

Щодо твердження апелянта про те, що вищезазначені документи підписані не уповноваженою особою, та про відсутність довіреності, яка надавала б право - приймати вантаж, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99, довіреність на отримання цінностей видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей.

З огляду на положення статті 692 Цивільного кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Інструкцію відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію. Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29.04.2015р. у справі №903/679/14 (№3-77гс15).

Крім того, колегія суддів зазначає, що видаткова накладна №3010003 від 30.10.2015 підписана особисто директором товариства ОСОБА_3, а отже вказана особа уповноважена діяти від імені підприємства в силу наданих йому повноважень як керівника, без необхідності додаткового підтвердження його повноважень довіреністю.

Твердження відповідача про те, що долучена позивачем до позовної заяви видаткова накладна на постачання позивачем на адресу відповідача товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_3 не підписувались є такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, саме відповідач, як сторона яка наполягає на не справжності підпису ОСОБА_3 на накладній, повинна довести зазначені обставини. Однак, останній не надав суду належних та допустимих доказів існування зазначеної обставини. Відповідач не ініціював вирішення цього питання шляхом призначення судової експертизи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, а також не надав суду будь-яких доказів звернення з цього приводу до правоохоронних органів.

Окрім того, заперечуючи справжність підпису ОСОБА_3 на видаткових накладних, відповідачем не ставиться під сумнів справжність печатки підприємства на вказаних документах та не надається жодних пояснень, яким чином ця печатка могла бути проставлена на вказаних документах.

Стосовно відсутності документів, які підтверджують транспортування товару (товарно-транспортних накладних), колегія суддів зазначає наступне.

Розділом І Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 встановлено, що товарно-транспортна накладна є єдиним первинним документом для учасників транспортного процесу. За змістом п. 3.1. Правил, учасниками транспортного процесу є перевізник, вантажовідправник та вантажоодержувач. У відповідності до Розділу І Правил, вантажоодержувачем є будь-яка особа, яка здійснює приймання вантажів у пункті призначення, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку.

У відповідності до Специфікації №1 до від 30.10.2015 до договору поставки постачання товару здійснюється на умовах РСА (Франко-перевізник), м. Черкаси, вул. Чигиринська, 86 (згідно ІНКОТЕРМС 2010). В свою чергу, умови постачання РСА передбачають, що обов'язок постачальника по постачанню Товару вважається виконаним з моменту передачі товару або безпосередньо покупцю за місцем поставки товару або передачі товару перевізнику; при цьому на продавця покладається обов'язок по навантаженню товару на наданий покупцем транспортний засіб. Оскільки приймання-передача товару за адресою його поставки (м. Черкаси, вул. Чигиринська, 86) здійснювалось безпосередньо покупцем в особі його керівника (ОСОБА_3В.) для позивача не було потреби вимагати від залученого відповідачем перевізника надання товарно-транспортної накладної, оскільки на момент передачі товару перевізнику факт його поставки вже було засвідчено підписаною відповідачем видатковою накладною.

Щодо посилань апелянта на відсутність рахунку-фактору на сплату 275440,00, колегія суддів зазначає, що досліджений судом договір №168 від 30.10.2015 не містить положень про обов'язкове надіслання рахунку-фактури на адресу відповідача.

Згідно звичаїв ділового обороту рахунок-фактура застосовується у господарському обороті з метою визначення номенклатури, кількості та ціни належного до оплати (поставки) товару у тому випадку, коли учасниками господарських відносин не укладається окремий договір.

Пунктами 1.1., 1.2. та 2.1. укладеного між сторонами Договором поставки №168 від 30.10.2015 позивач та відповідач погодили, що асортимент, кількість та ціна товару, який поставляється, визначається у специфікаціях до договору. Отже, потреби у складанні позивачем окремого рахунку-фактури на товар у позивача та відповідача були відсутні.

Твердження апелянта про те, що не було фактичного надходження на адресу відповідача домішок до асфальтів, а також їхнього подальшого оприбуткування на склад, списання на виробництво, колегія суддів вважає не обґрунтованими. По-перше, первинними документами (договором поставки, видатковою накладною), підтверджується отримання продукції керівником підприємства відповідача.

Окрім того, у відповідності до частини третьої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» права і обов'язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку.

Таким чином, навіть якщо отримана відповідачем від позивача продукція за договором №168 від 30.10.2015 була не оприбуткована відповідачем та не відображена в його балансі, це ніяким чином не може вплинути на дійсність господарської операції та на обов'язок відповідача по сплаті вартості отриманої продукції.

Також, колегія суддів зазначає, що направлення претензій, а також досудове вирішення спорів є правом, а не обов'язком сторін, а тому відсутність претензій не може розглядатись як обставина, яка спростовує факт господарських операцій.

Отже, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів статті 692 Цивільного кодексу України не оплатив отриманий товар у встановлені строки. Заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 275440,00 грн. Дана обставина відповідачем не спростована.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 275440,00 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо їх задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 98287,68 грн. - інфляційних втрат та 19243,07 грн. - 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, заявлених у позовних вимогах, суд враховує, що відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру 3% річних та інфляційних втрат з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «Ліга.Еліт 9.1.3», встановила, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача 19243,07 грн. 3% річних та 98287,68 грн. інфляційних втрат у заявлені періоди, з врахуванням вимог договору та статті 253 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення Господарський суд Харківської області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління механізації «Аерошляхбуд» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 у справі №922/825/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 24.07.2018.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий