ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.07.2018 м. Івано-ФранківськСправа № 909/435/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шіляк М.А., секретар судового засідання Феденько Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Антоніва Степана Петровича

АДРЕСА_1, 77354

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Гріненерджі"

вул. Грушевського, буд. 52, смт. Богородчани,

Івано-Франківська область, 77701 - юридична адреса

вул. Саєвича, буд. 5а, м. Івано-Франківськ, 76018 - фактична адреса

про стягнення заборгованості за договором про надання транспортних послуг в сумі 124 049,94 грн.

За участю:

від позивача: Грабовецький О.Б.;

від відповідача: Галайський О.В.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Івано-Франківської області подано позов Фізичною особою-підприємцем Антонівом Степаном Петровичем до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гріненерджі" про стягнення заборгованості за договором про надання транспортних послуг в сумі 124 049,94 грн.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 29.05.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та розгляд справи по суті призначено на 14.06.2018.

Суд зазначає, що в судовому засіданні 14.06.2018 розгляд справи по суті не починався, водночас з метою недопущення порушення процесуальних прав відповідача на участь у судовому засіданні, з урахуванням клопотання відповідача про його участь в судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції та відкладення розгляду справи, клопотання задоволено та відкладено розгляд справи по суті на 26.06.2018, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доданих до нього документів, що підтверджують заперечення проти позову до 26.06.2018 (ухвала Господарського суду Івано-Франківської області від 14.06.2018).

На виконання вимог ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 14.06.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вих. № б/н від 22.06.2018; вх. № 9915/18 від 25.06.2018), який долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.06.2018 судом оголошено перерву до 12.07.2018, про що представників сторін та Господарський суд Львівської області для проведення судового засідання 12.07.2018 по справі № 909/435/18 в режимі відео конференції, повідомлено ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 26.06.2018.

В судовому засіданні 12.07.2018 судом оголошено перерву до 13.07.2018.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просив суд позов задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в порушення умов укладених між позивачем та відповідачем Договорів про надання транспортних послуг, відповідачем не оплачено послуги, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивачем також нараховано відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні втрати внаслідок неналежного виконання умов Договорів про надання транспортних послуг.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначено наступне. Позовна заява містить недоліки в зазначенні засобів зв'язку сторін, а також вимоги щодо підтвердження відсутності іншого позову з цим самим відповідачем з тим самим предметом та з тих самих підстав, що згідно з ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) є підставою для залишення позовної заяви без руху для усунення відповідних недоліків. Додатковим фактом, що вказує на невідповідність позовної заяви вимогам ст. 162 ГПК України, є те, що в позовній заяві здійснюються посилання на ст.ст. 54-56 ГПК України, що відповідають статтям про подання позову ГПК України в попередній редакції, в той час як норми чинного ГПК щодо позовної заяви є ст.ст. 162-164 ГПК України. Вважає, що позовну заяву подано з порушенням порядку об'єднання декількох вимог, що є підставою для залишення позову без розгляду, оскільки, кожна окрема заборгованість за невиконання кожного окремого договору є самостійним предметом позову та виникає з різних підстав і не можуть бути об'єднані в одну єдину вимогу. Такі вимоги про стягнення заборгованостей у зв'язку з невиконанням умов договору жодним чином не пов'язані між собою, виникли з різних підстав та кожна з них підтверджується окремими не пов'язаними між собою доказами. Вимоги про стягнення заборгованості вважає безпідставним та необґрунтованими з огляду на те, що умовами договорів не визначено строку настання оплати з боку відповідача. Позивачем до матеріалів справи долучено акти приймання передачі наданих послуг лише на суму 30 856,00 грн, в той час як позивач зазначає сума основного боргу становить 77 732,10 грн. Окрім того, Акт приймання-передачі послуг від 31.01.2017 взагалі не містить підпису позивача, а на решті актах здійснено лише напис "Антонів" замість реального підпису підприємця Антоніва С.П., які прослідковуються у договорах та актах звірки. А підписи директора товариства "Гріненерджі" візуально відрізняється між собою та від підписів здійснених директором на інших документах. Також звернув увагу, на те, що послуги згідно Актів приймання-передачі на відповідні суми цих актів жодним чином не співставляються та не знайшли свого відображення у долучених позивачем актах взаємозвірки. Жодних доказів надання послуг позивачем відповідачеві та виникнення обов'язку у відповідача щодо оплати поставленої продукції матеріали справи не містять. Оскільки підстав для щодо стягнення основної заборгованості немає, жодних порушень договорів з боку відповідача не було, обов'язок щодо оплати не виник, то і підстав для стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань також немає. В частині нарахування пені позивачем не враховано вимоги щодо періоду нарахування в 6 місяців та положень що позовної давності в 1 рік на стягнення пені. А також залишено поза увагою той факт, що пеня це договірна санкція, а в даних договорах стягнення пені не передбачено.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази у відповідності до ст. 86 ГПК України, суд встановив наступне.

Між Фізичною особою-підприємцем Антонівом Степаном Петровичем (далі - Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гріненерджі" (далі - Замовник) укладено Договори про надання транспортних послуг № 02/15 від 28.09.2015 (діє до 15.04.2016), № 1/2016-ТП від 05.10.2016 (діє до 15.04.2017) та Додаткову угоду № 1 від 30.01.2017 до цього Договору, № 02/2017 від 10.10.2017 (діє до 15.04.2018). Договори про надання транспортних послуг та Додаткова угода № 1 від 30.01.2017 підписані представниками Замовника (відповідача) та Виконавця (позивача) та скріплені печатками сторін.

Відповідно до п. 2.1. вищезазначених Договорів про надання транспортних послуг в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець (позивач) зобов'язується надати Замовникові (відповідачу) транспортні послуги, пов'язані з обслуговуванням вантажів Замовника (відповідача), а Замовник (відповідач) зобов'язується своєчасно сплачувати надані послуги.

Пунктом 2.2. Договорів про надання транспортних послуг передбачено, що на підтвердження надання Виконавцем (позивачем) послуг за цим Договором, складаються відповідні Акти виконаних робіт.

На виконання п. 2.2. Договорів про надання транспортних послуг між позивачем та відповідачем підписано та скріплено печатками сторін Акти приймання-передачі наданих послуг № 31.12.2016 на суму 5856,00 грн, № 31/01-17 від 31.01.2017 на суму 5488,00 грн, № 29/11-17 від 29.11.2017 на суму 3294,00 грн, № 31/12 від 31.12.2017 на суму 9882,00 грн, № 31/01 від 31.01.2018 на суму 3042,00 грн та № 28/02 від 28.02.2018 на суму 3294,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 3 від 23.04.2018 з вимогою оплатити заборгованість в сумі 77 732,10 грн без урахування штрафних санкцій.

Відповідач належним чином не виконав прийняті на себе зобов'язання за Договорами про надання транспортних послуг. Матеріали справи не місять доказів сплати заборгованості.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими частково виходячи з наступного.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) між сторонами у справі виникли зобов'язальні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд зазначає, що умовами Договорів про надання транспортних послуг не визначено строку настання оплати послуг. Позивач направив відповідачу претензію 23.04.2018 № 3 з вимогою оплатити заборгованість в сумі 77 732,10 грн без урахування штрафних санкцій, отже у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України строк оплати послуг настав з 01.05.2018.

Як встановлено судом, на підтвердження заявлених вимог позивачем подано Акт звірки взаєморозрахунків станом на 28.02.2018 на суму 77 732,10 грн.

В частині 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Суд зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків доводить лише обставини про звіряння сторонами розрахунків між собою за певний період часу чи на конкретну дату. Правильність (достовірність) показників дебіторської чи кредиторської заборгованості цим актом не підтверджується.

Відтак, суд дійшов висновку, що акт звірки взаєморозрахунків не вважається документом, що підтверджує здійснення господарських операцій між сторонами чи наявність зобов'язання за договорами, оскільки він не відповідає вимогам, що ставляться до первинних документів. Отже, акт звірки взаєморозрахунків станом на 28.02.2018 на суму 77 732,10 грн не підтверджує заборгованості відповідача перед позивачем, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для визнання вимог у вказаному розмірі на підставі такого доказу.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем на підтвердження заявлених вимог також подано Акти приймання-передачі наданих послуг, а саме Акти приймання передачі наданих послуг № 31.12.2016 на суму 5856,00 грн, № 31/01-17 від 31.01.2017 на суму 5488,00 грн, № 29/11-17 від 29.11.2017 на суму 3294,00 грн, № 31/12 від 31.12.2017 на суму 9882,00 грн, № 31/01 від 31.01.2018 на суму 3042,00 грн та № 28/02 від 28.02.2018 на суму 3294,00 грн. Загальна сума по Актам приймання-передачі наданих послуг складає 30 856,00 грн.

В силу частини 8 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Зважаючи на норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України", акт виконаних робіт (наданих послуг) належить до первинних документів і засвідчує факт здійснення господарської операції. Своєю чергою, статусу належним чином оформленого первинного документа акт виконаних робіт (наданих послуг) набуде за наявності в ньому всіх обов'язкових реквізитів, визначених у ст. 9 указаного Закону. Первинні облікові документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Отже, саме первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами проведення тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших дій, виконання цивільних прав та обов'язків.

Факт надання транспортних послуг підтверджуються Актами приймання-передачі наданих послуг засвідчені підписами та скріплені печатками сторін на суму 30 856,00 грн.

Акти приймання-передачі наданих послуг, оригінали яких містяться в матеріалах справи, відповідають вимогам цих нормативних актів та є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарських операцій, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку по проведенню розрахунків за отримані послуги.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що починаючи з грудня 2016 року оплат від відповідача взагалі не було, водночас позивач продовжував надавати транспортні послуги. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив аналогічні обставини, які зазначено представником позивача.

Отже, беручи до уваги матеріали справи, керуючись вищезазначеними нормами законодавства, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за транспорті послуги в сумі 30 856,00 грн. В частині стягнення решти суми заборгованості за транспорті послуги слід відмовити.

Стосовно вимог про стягнення 3% річних та індексу інфляції, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснивши перерахунок 3% річних дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 3117,80 грн є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню в сумі 58,33 грн за період з 01.05.2018 (строк оплати послуг у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України) по 24.05.2018 (дата подання позову). В частині стягнення решти суми 3% річних слід відмовити.

Стосовно вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць прострочення. Інфляційні збитки за період з 01.05.2018 по 24.05.2018 не можуть нараховуватись, оскільки прострочка не становить одного місяця, отже в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 14 576,25 грн слід відмовити.

Стосовно вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст. 546 ЦК України).

В силу частин 1 та 3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 зазначено, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Відповідальність сторін встановлена в розділі 7 Договорів про надання транспортних послуг, проте, умовами договорів не визначено відповідальність відповідача у формі пені (порядок її сплати та розмір). Інших додатків до спірних правочинів матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що доказів забезпечення виконання зобов'язань з оплати послуг за вказаними договорами пенею у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у формі, що передбачена чинним цивільним законодавством, позивачем до матеріалів справи не подано.

Таким чином, оскільки в Договорах про надання транспортних послуг не було визначено відповідальність відповідача у формі пені у разі несвоєчасного виконання грошового зобов'язання (порядок її сплати та розмір), суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені в сумі 28 623,79 грн.

Твердження відповідача, що позовна заява містить недоліки в зазначенні засобів зв'язку сторін, а також вимог щодо підтвердження відсутності іншого позову з цим самим відповідачем з тим самим предметом позову та з тих самих підстав не можна визнати обґрунтованим з огляду на наступне. Статтею 162 ГПК України, зокрема пунктом 2 частини 3 передбачено зазначення відомих номерів засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти, водночас на думку суду не зазначення позивачем засобів зв'язку сторін не впливає на суть спору та не є необхідними для правильного вирішення спору. У позовній заяві позивачем зазначено, що у відповідності до вимог п. 10 ч. 3 ст. 162 ГПК України ним не подано іншого позову до відповідача про стягнення заборгованості, з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Твердження відповідача про порушення об'єднання декількох вимог про стягнення заборгованостей, що є підставою для залишення позову без розгляду не можна визнати обґрунтованим з огляду на наступне. В пункті 3.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" зазначено, що однорідними можуть вважатися позовні заяви, які, пов'язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов'язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Суд зазначає, що Договори про надання транспортних послуг, які стали підставою позову, є однорідними договорами та відносини виникли між одними і тими ж сторонами. Заявлені позивачем вимоги не належить розглядати в порядку різних проваджень, оскільки позивачем не порушено правила об'єднання вимог. Правові підстави для залишення позову без розгляду з огляду на порушення позивачем правила об'єднання вимог у суду відсутні.

Стосовно тверджень відповідача про те, що Акт приймання-передачі послуг від 31.01.2017 взагалі не містить підпису позивача, а на решті актах здійснено лише напис "Антонів" замість реального підпису підприємця Антоніва С.П., які прослідковуються у договорах та актах звірки. А підписи директора товариства "Гріненерджі" візуально відрізняються між собою та від підписів здійснених директором на інших документах суд зазначає наступне.

В судовому засіданні 13.07.2018 позивачем подано суду оригінали Актів приймання передачі наданих послуг, які підписані та скріплені печатками сторін, в т.ч. Акт приймання-передачі наданих послуг від 31.01.2017. Так, дійсно на двох Актах приймання-передачі наданих послуг, а саме від 31.01.2018 та 28.02.2018 здійснено напис "Антонів", що на думку суду не є порушенням вимог щодо обов'язкових реквізитів первинних документів. В частині 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зазначено, що первинний документ повинен мати особистий підпис або інші дані, що надають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Отже, з Актів приймання-передачі наданих послуг від 31.01.2018 та 28.02.2018 можна ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд вважає, що відповідач не може самостійно робити висновки щодо справжності підпису директора відповідача, оскільки до його компетенції не входить робити такі висновки, бо це потребує спеціальних знань. З огляду на наведене, твердження відповідача про нібито ознаки підробки є суто суб'єктивним твердженням відповідача, такі висновки є тільки припущеннями відповідача та нічим не підтверджуються.

За правилами, встановленими п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір по справі слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 11, 202, 509, 525, 526, 546, 547, 549, 610, 625, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст. ст. 174, 179, 193, 231 Господарського кодексу України та керуючись ст. ст. 2, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Фізичної особи-підприємця Антоніва Степана Петровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гріненерджі" про стягнення заборгованості за договором про надання транспортних послуг в сумі 124 049,94 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гріненерджі" (вул. Грушевського, буд. 52, смт. Богородчани, Івано-Франківська область, 77701; ідентифікаційний код 38285828) на користь Фізичної особи-підприємця Антоніва Степана Петровича (вул. АДРЕСА_1, 77354; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 30 856,00 грн (тридцять тисяч вісімсот п'ятдесят шість гривень 00 копійок) - заборгованості за транспортні послуги, 58,33 грн (п'ятдесят вісім гривень 33 копійки) - 3% річних та 464,00 грн (чотириста шістдесят чотири гривні 00 копійок) - судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Судовий збір в сумі 1397,00 грн залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного господарського суду через Господарський суд Івано-Франківської області (п.п 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 18.07.2018.

Суддя М.А. Шіляк