ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 липня 2018 р. Справа № 903/406/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача: Торорощенко Г.В.-представник (довіреність від 29.12.2017р. №21-08/828)

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів", м. Дніпро

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Алібекової Тетяни Ярославівни, м. Луцьк

про стягнення 165 329,95 грн.

Встановив: Приватне акціонерне товариств "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Алібекової Тетяни Ярославівни 165 329,95 грн., в тому числі 135 701,51 грн. заборгованості по оплаті товарно-матеріальних цінностей, відпущених згідно укладеного між сторонами договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р., 20 295,26 грн. пені, а також 7 141,32 грн. суми збитків від інфляції та 2 191,86 грн. трьох процентів річних, нарахованих згідно із ст. 625 ЦК України.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. в частині проведення належних та своєчасних розрахунків по оплаті поставлених товарно-матеріальних цінностей та нарахування у зв'язку з цим пені, сум збитків від інфляції та відсотків річних.

Ухвалою суду від 12.06.2018р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін про день, час та місце проведення судового засідання, розгляд справи по суті призначено на 12.07.2018р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали, явку повноважних представників сторін в судове засідання визначено на їх розсуд.

02.07.2018р. на адресу суду від ОСОБА_3 надійшов до суду відзив на позовну заяву від 26.06.2018р., в якому він, як представник відповідача, вказує, що позов заперечує. При цьому, в підтвердження наявності повноважень представляти інтереси відповідача-ФОП Алібекової Т.Я. надає суду довіреність від 25.04.2018р., яка наділяє його правом діяти від імені ТОВ "Велес-Торг". Доказів в підтвердження наявності у нього повноважень здійснювати представництво інтересів саме відповідача у даній справі- ФОП Алібекової Тетяни Ярославівни суду не надано.

Відповідно до ст. 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Статтею 60 ГПК України визначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи; свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою.

Згідно ст. 61 ГПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. До відзиву, підписаного представником відповідача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача.

Оскільки в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують повноваження представника відповідача, суд вважає за необхідне, поданий ОСОБА_3 відзив на позовну заяву від 26.06.2018р. долучити до матеріалів справи та залишити без розгляду.

Присутня в судовому засіданні 12.07.2018р. представник позивача надала суду письмові пояснення від 10.07.2018р. №21-08/436 з доказами в їх обґрунтування, в яких повідомляє, що позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві та в цих поясненнях.

При цьому вказує, що повідомила суд про всі обставини, які їй відомі, надала всі докази, на які позивач посилається в позові, додаткових заяв та клопотань не має.

У визначений судом день та час відповідач в судове засідання не з'явився, свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, своїм процесуальним правом на подання суду відзиву на позовну заяву не скористався, хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду даної справи по суті (ухвала суду від 12.06.2018р., направлена на юридичну адресу відповідача: м. Луцьк, вул. Кравчука, 11/12 згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена ФОП Алібековій Тетяні Ярославівні 18 червня 2018 року, ухвала суду від 12.06.2018р., направлена на фактичну адресу відповідача, зазначену в договорі купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р.: м. Луцьк, вул. Рівненська, 42 (учбовий корпус 1-ий поверх) згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена ФОП Алібековій Тетяні Ярославівні 15 червня 2018 року).

Суд зауважує, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003 р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, в судове засідання не з'явився, уповноваженого представника в судове засідання не направив, доказів поважності причин неявки у судове засідання свого представника відповідач не надав, суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог ст. ст. 165, 202 ГПК України за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами, що, на думку суду, містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Присутня в судовому засіданні представник позивача проти розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача не заперечила.

Проаналізувавши подані позивачем на обґрунтування позовних вимог докази, беручи до уваги те, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду даної справи, господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні розглянути справу по суті, за наявними у справі та додатково долученими позивачем матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутньої в судовому засіданні представника позивача, господарський суд, оцінюючи подані ним докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред'явлений позивачем до відповідача позов підставний та підлягає до задоволення.

Викладена позиція суду пов'язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2017 року між Приватним акціонерним товариством "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Алібековою Тетяною Ярославівною (дистриб'ютор) було укладено договір купівлі-продажу №10Д (17) з додатками №1, №2, №3 та додатковою угодою від 01.06.2017р. (а.с. 10-16) згідно з умовами котрого ПрАТ "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" було взято на себе зобов'язання щодо передачі у власність відповідачу товарів у визначених між сторонами асортименті та кількості, а ФОП Алібековою Тетяною Ярославівною, в свою чергу, зобов'язання відносно прийняття товару та здійснення його оплати у визначеному угодою порядку.

Договір з додатками та додатковою угодою підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб'єктів.

Як вбачається з додаткової угоди від 01.06.2017р. до договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. особами відповідача, уповноваженими на отримання товару від позивача виступають Алібекова Т.Я. (директор) та ОСОБА_4 (завсклад) із зазначенням їх паспортних даних, особистого підпису та зразків відтисків печаток ФОП Алібекової Т.Я. (а.с. 16).

На виконання умов договору позивачем у період з вересня місяця 2017 року по листопад місяць 2017 року було поставлено, а ФОП Алібековою Т.Я. прийнято товарно-матеріальних цінностей загальною вартістю 227 389,95 грн., в тому числі: згідно видаткової накладної №2704375 від 22.09.2017р. (а.с. 21) поставлено товарів на суму 126 071,39 грн., згідно видаткової накладної №2705035 від 27.10.2017р. (а.с. 22) поставлено товарів на суму 50 630,84 грн., згідно видаткової накладної №2705305 від 13.11.2017р. (а.с. 23) поставлено товарів на суму 50 687,72 грн.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. (з наступними змінами та доповненнями), господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після їх закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах несе власник або уповноважений орган, який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Судом встановлено, що зазначені вище накладні на поставку ПрАТ "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" відповідачу товару та його отримання ФОП Алібековою Т.Я. підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками круглих печаток господарюючих суб'єктів, містять в собі всі визначені законодавством обов'язкові реквізити, в повному об'ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставах, згідно умов підписаного договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. господарських операцій.

На думку суду, підпис уповноваженої особи, яка отримала товар за видатковими накладними №2704375 від 22.09.2017р. на суму 126 071,39 грн., №2705035 від 27.10.2017р. на суму 50 630,84 грн., №2705305 від 13.11.2017р. на суму 50 687,72 грн. та наявний на цих накладних відтиск печатки повністю співпадає з підписом уповноваженої особи ОСОБА_4 та відтиском печатки, зазначених у додатковій угоді від 01.06.2017р. до договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р.

Аналогічний підпис уповноваженої особи відповідача ОСОБА_4 на отримання товару також міститься в усіх вісімнадцяти накладних, згідно яких товар поставлявся відповідачу впродовж дії договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р., оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні, отримання товару по яким відповідачем не оспорювалось, а товар був повністю оплачений, окрім трьох спірних накладних №2704375 від 22.09.2017р. на суму 126 071,39 грн., №2705035 від 27.10.2017р. на суму 50 630,84 грн., №2705305 від 13.11.2017р. на суму 50 687,72 грн., за якими оплата була здійснена частково.

При цьому, суд засвідчує, що здійснюючи оплату в розмірі 20 000,00грн. відповідач у платіжному дорученні №6590 від 19.04.2018р. на суму 10 000,00грн. та №6634 від 11.05.2018р. на суму 10 000,00грн. в призначенні платежу вказує: "оплата за товар згідно накладної №2704375 від 22.09.2017р. в т.ч. ПДВ 1 666,67грн. ".

Пунктом 3.8. "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22, за яким реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Крім того, судом встановлено, що перелік найменування товару, який поставлявся по видатковим накладним №2704375 від 22.09.2017р., №2705035 від 27.10.2017р., №2705305 від 13.11.2017р. був визначений у додатках №1 та №3 до договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р., які були підписані сторонами договору та скріплені відтисками круглих печаток господарюючих суб'єктів.

Відповідач отримав даний товар без зауважень, що стверджується підписом уповноваженого додатковою угодою від 01.06.2017р. до договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. на отримання товару завскладу ОСОБА_4 та наявністю відтиску круглої печатки ФОП Алібекової Т.Я. на спірних накладних №2704375 від 22.09.2017р., №2705035 від 27.10.2017р., №2705305 від 13.11.2017р.

Пунктом 7.3. договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. було визначено обов'язок дистриб'ютора здійснити оплату отриманих товарів впродовж тридцяти календарних днів з моменту поставки товару.

Проте, ФОП Алібекова Тетяна Ярославівна взяті на себе згідно договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. зобов'язання в частині проведення з ПрАТ "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" розрахунків по оплаті поставленого товару (у порядку, строки та розмірах, визначених угодою) не виконала, їх вартість в повному об'ємі не оплатила у зв'язку з чим станом на день розгляду справи заборгувала продавцю 135 701,51 грн.

Судом досліджено, що сума заборгованості 135 701,51 грн. включала в себе загальну вартість товарів 227 389,95грн., поставлених на виконання умов договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. згідно видаткових накладних №2704375 від 22.09.2017р. на суму 126 071,39 грн., №2705035 від 27.10.2017р. на суму 50 630,84 грн., №2705305 від 13.11.2017р. на суму 50 687,72 грн., за мінусом проведених розрахунків на загальну суму 91 688,44грн., які складаються з наступного:

-згідно платіжного доручення №6281 від 16.11.2017р. відповідачем було перераховано на рахунок позивача 110 000,00грн. (19 928,44 грн.-зараховано в оплату, отриманого по видатковій накладній №2704375 від 22.09.2017р. товару, 90 071,56грн.-зараховано в оплату залишку поставленого по видатковій накладній №2704124 від 08.09.2017р. товару);

-25.01.2018р. між сторонами було підписано протокол заліку взаємних вимог №1 по договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. та по договору про надання маркетингових послуг №2 (18)М від 01.01.2018р. на суму 51 760,00грн., згідно якого сторонами було здійснено залік взаємних вимог на суму 51 760,00грн.;

-згідно платіжного доручення №6590 від 19.04.2018р. відповідачем на рахунок позивача було перераховано 10 000,00грн., які були зараховані в оплату, отриманого по видатковій накладній №2704375 від 22.09.2017р. товару;

-згідно платіжного доручення №6634 від 11.05.2018р. відповідачем на рахунок позивача було перераховано 10 000,00грн., які були зараховані в оплату, отриманого по видатковій накладній №2704375 від 22.09.2017р. товару.

Відтак, залишок суми боргу по видатковій накладній №2704375 від 22.09.2017р. складає 34 382,95грн. (126 071,39грн.-19 928,44грн.-51 760,00грн.-10 000,00грн.-10 000,00грн.).

За наслідками дослідження матеріалів справи судом встановлено, що відповідач повинен був оплатити, отриманий по видатковій накладній №2704375 від 22.09.2017р. товар на суму 34 382,95грн. до 22.10.2017р. (включно), по видатковій накладній №2705035 від 27.10.2017р. на суму 50 630,84грн. до 26.11.2017р. (включно), по видатковій накладній №2705305 від 13.11.2017р. на суму 50 687,72грн. до 13.12.2017р. (включно), проте вказаних оплат відповідачем здійснено не було.

Непроведення відповідачем належних розрахунків з позивачем виступило підставою для його звернення до господарського суду з позовом про примусове стягнення суми існуючої заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 174, 181 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З положень ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд встановив, що в даному випадку, відносини між ПрАТ "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" та ФОП Алібековою Тетяною Ярославівною носять договірний характер, укладений між ними договір купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, враховуючи укладення між сторонами договору, відпуск позивачем на виконання його умов відповідачу товарів, їх отримання ФОП Алібековою Тетяною Ярославівною та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд прийшов до висновку про підставність пред'явленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення заборгованості в сумі 135 701,51 грн.

Сума боргу повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому випадку не була спростована чи заперечена відповідачем.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

У відповідності до положень статей 230, 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В даному випадку пунктом 9.1. договору купівлі-продажу №10Д (17) від 01.06.2017р. сторонами було визначено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за цим договором, а саме за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті ціни товару, дистриб'ютор сплачує на користь продавця пеню, з розрахунку 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення, але в розмірі що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

Отже, сторони у п. 9.1. договору №10Д (17) від 01.06.2017р. визначили можливість нарахування штрафних санкцій у вигляді пені за невиконання Покупцем умов договору щодо строків оплати вартості товару. Зазначений договір недійсним чи зміненим, зокрема, в частині 9.1 не визнавався. Відповідач зобов'язання щодо своєчасної оплати товару не виконав, тому сплата пені є його договірним зобов'язанням.

Враховуючи викладені положення договору та наявні факти прострочення відповідачем оплати отриманих товарів, позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення суми основного боргу 135 701,51 грн. було включено до ціни позову вимоги щодо стягнення з ФОП Алібекової Т.Я. 20 295,26 грн. пені, нарахованої з врахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та умов п. 9.1. угоди за період прострочки платежів з 23.10.2017р. по 25.05.2018р., а саме:

-по видатковій накладній №2704375 від 22.09.2017р. на суму 34 382,95грн. за період з 23.10.2017р. по 20.04.2018р. на суму 5 133,35грн.

-по видатковій накладній №2705035 від 27.10.2017р. на суму 50 630,84грн. за період з 27.11.2017р. по 25.05.2018р. на суму 7 913,58грн.

-по видатковій накладній №2705305 від 13.11.2017р. на суму 50 687,72грн. за період з 15.12.2017р. по 25.05.2018р. на суму 7 248,33грн.

Розглянувши позовні вимоги ПрАТ "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" стосовно стягнення на його користь з відповідача 20 295,26 грн. суми пені, перевіривши методику її нарахування, суд встановив, що вказану санкцію позивачем нараховано з врахуванням умов укладеного між сторонами договору в частині порядку та строків здійснення обов'язкових платежів, дати та суми проведених часткових розрахунків, моменту виникнення тієї чи іншої суми боргу, а також положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ст. 232 Господарського кодексу України. Наведені позивачем розрахунки суми пені, а відтак і відповідні вимоги, судом визнаються арифметично вірними, обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Згідно з представленими розрахунками позивачем відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України було нараховано відповідачу 7 141,32 суми збитків, завданих інфляційними процесами за період з листопада 2017 року по травень 2018 року (включно), а також 2 191,86 грн. трьох процентів річних за період прострочки платежів з 23.10.2017р. по 08.06.2018р., а саме:

-по видатковій накладній №2704375 від 22.09.2017р. на суму 34 382,95грн. сума трьох процентів річних за період з 23.10.2017р. по 08.06.2018р. становить 647,15грн., сума збитків, завданих інфляційними процесами за період з листопада 2017 року по травень 2018 року (включно) становить 2 186,98грн.

-по видатковій накладній №2705035 від 27.10.2017р. на суму 50 630,84грн. сума трьох процентів річних за період з 27.11.2017р. по 08.06.2018р. становить 807,31грн., сума збитків, завданих інфляційними процесами за період з грудня 2017 року по травень 2018 року (включно) становить 2 740,13грн.

-по видатковій накладній №2705305 від 13.11.2017р. на суму 50 687,72грн. сума трьох процентів річних за період з 14.12.2017р. по 08.06.2018р. становить 737,40грн., сума збитків, завданих інфляційними процесами за період з січня 2018 року по травень 2018 року (включно) становить 2 214,21грн.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення сум інфляційних та процентів річних, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд вважає, що останні підставні, відповідають фактичним обставинам справи, є арифметично вірними, а відтак підлягають до задоволення у визначених позивачем розмірах.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" до Фізичної особи-підприємця Алібекової Тетяни Ярославівни про стягнення 165 329,95 грн. слід задоволити.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, прийняття судом рішення про задоволення позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов'язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України за рахунок Фізичної особи-підприємця Алібекової Тетяни Ярославівни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Алібекової Тетяни Ярославівни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" (місто Дніпро, вулиця Молодогвардійська, будинок 1, ) 135 701,51грн. заборгованості, 20 295,26грн. пені, 2 191,86грн. трьох процентів річних, 7 141,32грн. суми збитків, завданих інфляційними процесами, а всього 165 329,95грн., 2 479,95 грн. витрат, пов'язаних з оплатою судового збору.

3. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий господарський суд, протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 13.07.2018р.

Суддя В. А. Войціховський