РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.06.2018Справа № 910/2345/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (04119, м. Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 27 Т; ) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марина Анатоліївни (АДРЕСА_1)

до Національного Банку України (01601, м. Київ, вулиця Інститутська, будинок 9, )

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17, );

2) Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ЩОРСА , будинок 7/9; )

про припинення іпотечного договору

Представники учасників справи:

від позивача: Онішкевич М.М. - довіреність №117 від 15.03.2018 року;

від відповідача: Перетятько С.М. - довіреність №18-0014/19783 від 06.04.2018 року;

від третьої особи-1: не з'явилися;

від третьої особи 2: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марина Анатоліївни звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національного Банку України про припинення іпотечного договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на відсутність підстав утримання відповідачем в іпотеці нерухомого майна, що є предметом Іпотечного договору від 10.04.2014 року, який укладено між позивачем та відповідачем, оскільки Публічне акціонерне товариство "Фінансова ініціатива" не сплачує заборгованість за Кредитним договором від 04.06.2014 року №12/09/6, а відповідачем, як кредитором за кредитним договором, не було вжито жодних заходів щодо повернення коштів від ПАТ "Фінансова ініціатива", а отже, на думку позивача, відповідачем прострочено строк позовної давності щодо стягнення основного боргу за Кредитним договором від 04.06.2014 року №12/09/6.

В зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд визнати Іпотечний договір від 10.04.2014 року припиненим.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марина Анатоліївни залишено без руху та встановлено строк та спосіб для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 25.04.2018 року, а також залучено до участі у справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17, ) та Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ЩОРСА , будинок 7/9; ) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

За результатами судового засідання 25.04.2018 року в порядку, передбаченому ст. 183 ГПК України, підготовче засідання відкладено на 16.05.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів; підготовче засідання відкладено на 06.06.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2018 року підготовче провадження у справі 910/2345/18 закрито; розгляд справи по суті призначено на 19.06.2018 року.

В судове засідання 19.06.2018 року представники третьої особи-1 та третьої особи-2 не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 19.06.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 19.06.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів-1, 2, 3, та третіх осіб-1, 2 та 3, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі по тексту - позичальник, третя особа-2, ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива») та Національним Банком України (далі по тексту - НБУ, відповідач, кредитор) укладено Кредитний договір №12/09/6 (далі по тексту - Кредитний договір) за умовою якого (п.1.1) Кредитор надає Позичальнику кредит на суму 2 000 000 000,00 грн. (Два мільярди гривень 00 копійок) на строк з 04.06.2014 до 30.12.2016 (включно) шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією відповідно до кредитного договору від 16.02.2009 № 12/09. Процентна ставка за користування кредитом не підлягає коригуванню, її розмір встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України та становить 14,25 % (Чотирнадцять цілих двадцять п'ять сотих) річних (облікова ставка Національного банку України за станом на 04.06.2014 становить 9,5%).

Відповідно до Розділу 3 Кредитного договору «Строк дії кредитного договору» цей кредитний договір вважається укладеним з дати його підписання і діє до повного виконання Сторонами , взятих на себе зобов'язань, що не звільняє Сторони від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

10.06.2014 року, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між Національним Банком України (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ПАТ «ВіЕйБі Банк», іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. та зареєстровано в реєстрі за №564 (далі по тексту - Іпотечний договір).

Відповідно до пункту 1 Іпотечного договору цей договір було укладено в якості забезпечення вимог Відповідача, що випливають з Кредитного договору від 04 червня 2014 року № 12/09/6, що укладений між Відповідачем та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «КОМЕРЦІЙНІЙ БАНК «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА», та будь-яких додаткових правочинів (договорів, угод, до нього, додатків та доповнень до нього), які можуть бути укладені після укладення Іпотечного договору (у тому числі, щодо продовження строку користування кредитними коштами, збільшення суми кредиту, процентів за користування тощо), з:

- повернення кредиту в сумах та строками повернення, що обумовлені Кредитним договором;

- сплаті процентів за користування кредитом, штрафних санкцій у розмірі та порядку, передбаченому Кредитним договором.

У відповідності до п. 5 Іпотечного договору в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором Позивач, як іпотекодавець, надає в іпотеку належне йому на праві власності наступне нерухоме майно, а саме:

1) нежитлове приміщення, загальною площею 86,1 кв.м., що розташоване за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, проспект Леніна, будинок 21, яке належить Позивачу на праві власності;

2) будівлю, літ. А, загальною площею 613,8 кв.м., що розташована за адресою: Запорізька

область, м. Запоріжжя, вулиця Свердлова, будинок 24, яка належить Позивачу на праві власності;

3) адміністративний будинок літ. А-2, АМ, Аи-1, Ап1-1, а, загальною площею 686,4 кв.м., ганок а1, а11 - ганок зі сходами, балкони, споруди 1-9, І, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Столярова, будинок 7, що належить Позивачу на праві власності;

4) нежиле приміщення, філія банку, загальною площею 616,5 кв.м., що розташоване за адресою: Сумська область, м. Суми, вулиця Харківська, будинок 32, яке належить Позивачу на праві власності;

5) нежитлова будівля, літ. А-2, огорожа № 1, огорожа № 2, загальною площею 468,6 кв.м., що розташована за адресою: Полтавська область м. Полтава, вулиця Комсомольська, будинок 23, яка належить Позивачу на праві власності.

10.06.2014 року у зв'язку з посвідченням Іпотечного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. також були зареєстровані відповідні обтяження іпотекою та забороною щодо вказаних об'єктів нерухомого майна за №№: 565, 566, 567, 568, 569.

Відповідно до п. 14.8.2. Іпотечного договору Іподекодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на Предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за Кредитним договором у випадку віднесення Іпотекодавця та/або Позичальника до категорії неплатоспроможних, порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності Іпотекодавця та/або Позичальника або визнання їх банкрутами, чи про визнання недійсними їх установчих документів, чи про скасування їх державної реєстрації.

Суд звертає увагу що п. 14.8.2. Іпотечного договору передбачає право іпотекодержателя задоволення своїх вимог, а не обов'язок.

На підставі постанови Правління Національного банку від 20.11.2014 р. за №733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 123 від 20.11.2014 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

На підставі постанови Правління Національного банку за № 188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 63 від 20.03.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №213 від 22.02.2016 року продовжений строк здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни строком на два роки до 19.03.2018 включно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем (НБУ) не було здійснено жодних дій з повернення грошових коштів за кредитним договором, зокрема не подано до суду позовних заяв про стягнення заборгованості за кредитним договором з ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», у зв'язку з чим пройшла позовна давність щодо стягнення заборгованості. А тому, на думку позивача, зі спливом позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором відповідно припинились і вимоги відповідно до Іпотечного договору у зв'язку з чим Іпотечний договір підлягає припиненню.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

На підставі п. 2 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 35, ч. 5 ст. 44, ч. 3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 15 лютого 2018 року №474 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» строком на два роки з 20 березня 2018 року до 19 березня 2020 року включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку.

Інвентаризація майна Банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені у строк до шести місяців з дня прийняття рішення про ліквідацію Банку та відкликання банківської ліцензії (ч. 4 ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації. Фонду заборонено відчужувати майно банку до затвердження виконавчою дирекцією Фонду способу, порядку, складу та умов відчуження майна такого банку, крім випадків надання виконавчою дирекцією Фонду дозволу на реалізацію окремого майна з метою запобігання збиткам або ризикам його втрати чи пошкодження, а також у випадках, передбачених цим Законом.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване в один із способів, передбачених у ч. 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вибір способів продажу майна (активів) здійснюється з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною у найкоротший строк.

Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду, зокрема Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду 05.07.2012 № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за № 1581/21893, в частині, що не суперечить Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про:

1) затвердження переліку майна банку, що не підлягає продажу;

2) об'єднання майна банку або кількох банків у пули та/або продаж окремих інвентарних об'єктів;

3) строки та заходи передпродажної підготовки майна;

4) затвердження умов відкритих торгів (у тому числі аукціонів, що проводяться за методами підвищення та/або зниження ціни і без обмеження мінімальної ціни продажу майна), зокрема розмірів гарантійного внеску, лота та кроку аукціону, порядку зниження ціни, встановлення або відмови від встановлення мінімальної ціни продажу;

4) обмеження загальної кількості відкритих торгів, на яких пропонуються до продажу одні й ті самі об'єкти або пули активів;

5) проведення відкритих торгів (аукціонів) уповноваженою особою Фонду або торговельним посередником, біржею тощо, у тому числі у разі продажу пулів активів, сформованих за рахунок майна кількох банків.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя.

Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

У разі продажу Фондом заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку.

Враховуючи, що Національний банк України є заставодержателем за Іпотечним поговором, ПАТ «ВіЕйБі Банк», що перебуває в стані ліквідації, незалежно від заявлених кредиторський вимог, строків позовної давності зобов'язаний належним чином виконувати свої обов'язки, передбачені ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та спрямовувати всі кошти з реалізації майна, яке перебуває в заставі на погашення вимог заставодержателя. яким в даному випадку є Національного банку.

Крім того, вищевказані позиції щодо заявлених кредиторських вимог розглядалися Вищим господарським судом України. Під час розгляду вказаних справ була сформована позиція, згідно з якою:

- «Відповідач має право на першочергове звернення стягнення на предмет іпотеки, що не впливає на порушення черговості задоволення вимог інших кредиторів, оскільки вимоги іпотеко держателя задовольняються виключно за рахунок предмета іпотеки.»

«...вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містять такої автоматичної підстави для припинення іпотеки, яка визначена позивачем, зокрема у випадку не звернення заставодержателя з відповідними кредиторськими вимогами до Фонду у ліквідаційній процедурі банку та не включення відповідного майна до реєстру акцептованих вимог кредиторів».

Вищевказаної правової позиції притримується Вищий господарський суд України у постановах: від 07.06.2017р. справа №910/21037/16, від 26.06.2017р. справа №21038/16, від 27.06.2017р. справа №910/21040/16, від 11.07.2017р. справа №910/22876/16, від 12.09.2017р. №910/21045/16, від 15.08.2017р. справа №910/1004/17.

Зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання за іпотечним договором не припиняється (зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017у справі№6-786цс17).

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна (правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за №6-133цс17 від 22.02.2017). Підстави виникнення та припинення іпотеки встановлюються саме Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

- з інших підстав, передбачених цим Законом.

Пунктом 24.1. Іпотечного договору передбачено, що ця іпотека припиняється у разі: припинення кредитного договору; закінчення строку дії цього договору за згодою сторін; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього договору; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; з інших підстав, передбачених законодавством України та цим договором.

Суд звертає увагу, що Закон України «Про іпотеку» не містить норми, що передбачає припинення іпотеки у разу пропуску позовної давності щодо стягнення грошових коштів за основним зобов'язанням.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підстава для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Необгрунтоване є посилання позивача щодо спливу строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» необґрунтовано, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 24 Іпотечного договору термін дії договору - до повного виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором.

Публічним акціонерним товариством ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» зобов'язання за Кредитними договорами не виконано, внаслідок чого станом на 24.06.2015 загальна заборгованість за Кредитними договорами № 12/09/6 становить 2 135 863 013 (два мільярди сто тридцять п'ять мільйонів вісімсот шістдесят три тисячі тринадцять) грн.. 70 коп., з яких:

- заборгованість за кредитом - 2 000 000 000,00 гри;

- сума заборгованості по процентам - 135 863 013,70 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900ис6.

Посилання Позивача на початок перебігу строків позовної давності визначеної з моменту винесення постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 №733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних» і посилання несплату ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» коштів за кредитним договором є необґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

З моменту призначення тимчасової адміністрації виконання зобов'язань за кредитами здійснюється в порядку визначеним в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а не припиняють їх дію.

Окрім того, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», посилаючись на факт несплати ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» коштів по кредитному договору, не надав жодних доказів на підтвердження зазначеної в позовній заяві позиції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 - 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява, зокрема, повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Таким чином, приймаючи до уваги викладені вище положення законодавства, при зверненні до суду з позовом, позивачу необхідно обґрунтувати та довести, порушення його прав та законних інтересів.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 p., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Проте, як вбачається з матеріалів даної справи Позивачем не наведено суду належних та допустимих доказів порушення прав та законних інтересів останнього в результаті не здійсненням відповідачем дій з повернення грошових коштів за кредитним договором, у зв'язку з чим, на думку позивача, пройшла позовна давність щодо стягнення заборгованості

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Оскільки матеріали справи не містять доказів реального порушення прав позивача, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачами, а тому в позові слід відмовити.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 255, 256 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 16.07.2018 року.