ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2018м. ДніпроСправа № 904/540/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Воронько В.Д.,

за участю секретаря судового засідання Батир Б.В.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Криворізького орендного автопідприємства 14170, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м. Дніпро

про визнання права власності та розірвання договору

у присутності представників:

від позивача: адвокат Кокушков Г.В., договір про надання правової допомоги № КОА/1 від 30.10.2017, ордер серії ДП № 309/000038 від 30.10.2017;

від відповідача: головний спеціаліст Конох Я.В., довіреність № 42 від 08.08.2017.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 08.02.2018 Криворізьке орендне автопідприємство 14170 (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - відповідач), у якій заявило вимоги про :

- визнання за позивачем права власності на окремо розташовану нежитлову будівлю (будівля автомийки) під літерою "Л" загальною площею 177,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 27/1;

- розірвання договору оренди № 1 (цілісного майнового комплексу), укладеного між сторонами від 26.09.1991.

Ухвалою суду від 12.02.2018 було залишено позовну заяву без руху та надано позивачу час для усунення недоліків на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Позивач повністю виконав вимоги вказаної ухвали, надіславши до суду 15.03.2018 відповідні докази усунення недоліків.

Ухвалою від 15.03.2018 суд відкрив провадження у справі, прийнявши позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановленими ГПК України, з призначенням підготовчого засідання на 10.04.2018.

На підставі ч. 5 ст. 183 ГПК України у підготовчих засіданнях судом оголошувались перерви: з 10.04.2018 до 03.05.2018; з 03.05.2018 до 24.05.2018; з 24.05.2018 до 29.05.2018; з 29.05.2018 до 06.06.2018 та з 06.06.2018 до 14.06.2018.

03.05.2018 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечує, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав у позивача для набуття права власності на об'єкт нерухомості (будівлю автомийки), тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

24.05.2018 позивачем надано відповідь на відзив, у якій він не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що обставини щодо набуття права власності встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.

В свою чергу, відповідач 24.05.2018 подав до суду:

- доповнення до відзиву, у яких окрім відмови у задоволенні позову просить суд розірвати договір оренди від 26.09.1991 № 1;

- зустрічну позовну заяву, у якій заявив вимоги зобов'язати Криворізьке орендне автопідприємство 14170 повернути цілісний майновий комплекс будівель та споруд цілісного майнового комплексу, що знаходиться на балансі АТП 14170, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Січеславська, буд. 27/1 - Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській області згідно порядку, затвердженого наказом від 07.08.1997 № 847 Фонду державного майна України "Про затвердження Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди". В обґрунтування поданого зустрічного позову Криворізьке орендне автопідприємство 14170 посилається на те, що орендар за договором оренди № 1 від 26.09.1991 має організаційно-правову форму орендного підприємства, заснованого на орендованому майні, яке перебуває у державній власності. Тому майно, передане в оренду, не може бути передане у приватну власність.

Ухвалою від 29.05.2018 зустрічну позовну заяву було повернуто заявнику.

29.05.2018 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких підтримав свої доводи, викладенні у відзиві та доповненні до нього.

06.06.2018 відповідач подав клопотання про призначення судової економічної експертизи, розглянувши яке у судовому засіданні 14.06.2018 суд не знайшов підстав для його задоволення, оскільки поставлені на розгляд експертові питання щодо віднесення будівлі до складу цілісного майнового комплексу можуть бути вирішені судом на підставі поданих сторонами матеріалів і їх вирішення яких не потребує спеціальних знань, а стосовно питання про суму вкладених позивачем коштів в збереження та поліпшення будівлі мийки слід зазначити, що позивач у разі, якщо це дійсно мало місце, має можливість вивчити власні бухгалтерські документи і отримати відповідь на це питання. До того ж, у справі відсутні документи, які б давали можливість встановити, яким чином виглядала мийка на момент отримання її в оренду, тому без надання відповідних документів ставити перед експертом питання про суму витрачених коштів на зміну стану та вигляду будівлі протягом 27 років після отримання її в оренду суд вважає недоречним.

Ухвалою від 22.03.2018 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 1991 року між Криворізьким ТВО "Кривбастранс" (далі - орендодавець) та організацією орендарів, створеною на базі Криворізького АТП 14170 (далі - орендар) було укладено договір оренди № 1 цілісного майнового комплексу, що знаходиться на балансі АТП 14170 (далі - договір).

Рішенням Виконкому Тернівської районної ради народних депутатів міста Кривого Рогу № 253/7 від 27.09.1991 зареєстровано Криворізьке орендне автопідприємство 14170 (далі - позивач), тобто організація орендарів Криворізького АТП 14170 набула статусу орендного підприємства, яке є орендарем державного майна згідно вищевказаного договору.

На виконання Закону України "Про оренду майна державних підприємств" та Постанови ВР України № 2270-ХІІ від 10.04.1992 сторонами договору 18.08.1992 було укладено додаткову угоду № Д-1083 до цього договору, відповідно до якої Фонд державного майна України прийняв на себе виконання зобов'язань орендодавця за договором оренди.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 25.09.2001 № 1729 "Про передачу повноважень орендодавця" зі змінами і доповненнями згідно наказу № 2005 від 01.11.2001 повноваження орендодавця по договору оренди № 1 від 26.09.1991 передано Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - відповідач).

Так, відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у оренду виробничі будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби та інше майно, яке відноситься до основних фондів і знаходяться на балансі АТП 14170.

Пунктом 6.5. договору визначено, що статут орендного підприємства, акт приймання-передачі майна є невід'ємними частинами договору.

Відносини між орендарем та орендодавцем регулюються цим договором на орендний строк 10 років (п. 1.7. договору).

За умовами п. 6.1. договору при відсутності заяви однієї із сторін за договором про припинення дії договору за один місяць до закінчення дії договору, він вважається продовженим на той же строк.

Згідно з п. 1.2. договору, майно, яке передане в оренду, до закінчення технічного строку експлуатації та до погашення його вартості за рахунок амортизаційних відрахувань, залишається вартістю орендодавця.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що обов'язок по підтримці першочергового виробничо-економічного потенціалу майна цілковито покладається на орендаря, у зв'язку з чим уся сума амортизаційних відрахувань залишається у його розпорядженні. У разі, якщо орендар вкладає кошти для збереження або поліпшення орендних основних виробничих фондів, то витісняється власність орендодавця та прирощується власність орендаря. Орендар самостійно вирішує подальші питання використання прирощених у власність майна, його списання та продажу.

Згідно з п. 1.4. договору, у власності орендаря знаходиться:

- продукція виробництва орендаря;

- госпрозрахунковий дохід, а також усі фонди що утворені ним у тому ж числі і фонд розвитку виробництва, майно повністю замортизоване балансовою вартістю 560,2 тис. карб..

Пунктом 1.5. договору визначено, що діяльність орендаря ґрунтується на принципах повного господарського відання.

Відповідно до п. 4.6. статуту, орендар може повністю або частково викупити об'єкт оренди і розпоряджатися їм на підставі колективної власності.

Як стверджує позивач, за період дії договору оренди з 26.09.1991 до цього часу орендарем здійснювались усі залежні від нього заходи по раціональному використанню, збереженню, здійсненню поточного та капітального ремонту об'єкта оренди - залишкова вартість об'єкту оренди на 01.07.2011 складає 214028,05 грн. Станом на 01.07.2011 з метою збереження чи поліпшення орендованих основних виробничих фондів, орендатором використано 1222370,00 грн власних коштів, що на 1008341,95 грн перевищує залишкову вартість об'єкту оренди.

Так, на балансі Криворізького орендного автопідприємства 14170 знаходяться транспортні засоби балансовою вартістю 3545,34 грн та нерухоме майно залишковою вартістю 210482,71 грн, комплекс будівель та споруд загальною площею 1733,6 кв.м., який розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кремлівська 27/1 - та складається з: будівлі профілакторію по ремонту автомобілів під літ. "Д-2" загальною площею 1557 кв.м. первісною вартістю 195860,28 грн., залишковою вартістю 0 грн; будівлі диспетчерської під літ. "Н-1" загальною площею 161,1 кв.м. первісною вартістю 21859,86 грн, залишковою вартістю 0 грн; площа твердого покриття 500 кв.м. первісною вартістю 61392,54 грн, залишковою вартістю 1764,87 грн; огорожа первісною вартістю 8477,37 грн, залишковою вартістю 0 грн; комплекс будівель та споруд, який розташований за адресою: м. Кривий Ріг, 80 - та складається з будівлі матеріального складу загальною площею 576 кв.м. первісною вартістю 57356,31 грн, залишковою вартістю 14470,85 грн., будівлі адміністративно-побутового комплексу загальною площею 288 кв.м. первісною вартістю 85370,67 грн, залишковою вартістю 21538,59 грн, будівлі головного корпусу цеху загальною площею 1440 кв.м. первісною вартістю 203749,26 грн, залишковою вартістю 51405,01 грн, будівлі лісосушилки загальною площею 108 кв.м. первісною вартістю 52766,34 грн, залишковою вартістю 13312,65 грн, склад лісу відкритий загальною площею 200 кв.м., первісною вартістю 6783,48 грн, залишковою вартістю 1059,35 грн, свинокомплекс за адресою: с. Чумаки П'ятихатського району Дніпропетровської області - загальною площею 960 кв.м. первісною вартістю 380320,00 грн, залишковою вартістю 97651,06 грн.

Відповідно до державних актів на право постійного користування земельними ділянками, виданих Виконкомом Криворізької міської Ради народних депутатів 05.12.1994 та Саксаганською сільською Радою П'ятихатського району 06.07.1993, земельні ділянки, на яких розташовані комплекси будівель та споруд, належать на праві постійного користування Криворізькому орендному автопідприємству 14170.

Отже, за твердженнями позивача, з метою збереження чи поліпшення орендованих основних виробничих фондів використано власних грошових коштів на суму 1222370,00 грн, що перевищує вартість орендованого майна на суму 1008341,95 грн, тобто в 5 раз. Тож, позивач зазначає, що доля орендодавця в цілісному майновому комплексі, що знаходився на балансі АТП 14170 витіснена.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011 за позовом Криворізького орендного автопідприємства 14170 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області про визнання права власності на нерухоме майно та автотранспорт позовні вимоги задоволено частково. Судом було встановлено, що сума використаних коштів для збереження або поліпшення об'єкту оренди, перевищила залишкову балансову вартість об'єкта оренди, тобто приріст права власності позивача склав 100% складу об'єкта оренди, а одночасно з цією обставиною в об'єкті оренди не залишилося жодної частки права власності відповідача. Дана обставина встановлює той факт, що зобов'язання позивача за договором виконані шляхом викупу об'єкта оренди, у зв'язку з чим, договір має бути припинений. Отже, у зв'язку із викупом (приватизацією) об'єкта оренди, згідно ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припинив свою дію.

Однак, при звернені до суду з позовною заявою, вимоги якої були предметом розгляду спору у справі № 21/5005/11162/2011, позивачем не було заявлено вимог щодо побудованої господарчим способом окремої нежитлової будівлі "будівля автомийки", яка не була поставлена на баланс та не включена до майнового комплексу, що знаходиться на балансі АТП 14170.

У 2017 році позивач поставив вказану будівлю на баланс та включив її до майнового комплексу будівель та споруд загальною площею 1733,6 кв.м., розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська) 27/1, що підтверджується технічним паспортом на громадський будинок нежитлову будівлю "будівля автомийки", виготовленим Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації та експертизи" від 03.10.2017. Відповідно до висновку звіту про оцінку майна від 2017 року вартість окремо розташованої нежитлової будівлі (будівля автомийки) становить 64870,00 грн..

24.05.2017 позивач звернувся до відповідача з пропозицією про розірвання договору оренди № 1 від 22.05.2017, пославшись на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011 щодо визнання за Криворізьким орендним автопідприємством 14170 права власності на нерухоме майно та автотранспорт, відповідь на яку не отримав.

Наявні обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, предметом якого є визнання права власності на нерухоме майно (будівлю автомийки) та розірвання договору оренди.

Відповідач позовні вимоги не визнав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України (далі - Основний закон), норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Основного закону, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Разом з тим, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За вимогами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майнові права суб'єктів господарювання виникають внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням передбачених Цивільним і Господарським кодексами України засобів захисту.

Згідно ч.ч. 3, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як вбачається з умов договору оренди та підтверджено матеріалами справи, майно цілісного майнового комплексу (виробничі будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби та інше майно), яке відноситься до основних фондів і знаходяться на балансі АТП 14170, передано позивачу в оренду.

Пунктом 1.3. договору передбачений обов'язок орендаря підтримувати первинний виробничо-економічний потенціал майна, тому вся сума амортизаційних відрахувань залишається в його розпорядженні.

Під час судового засідання позивачем усно було повідомлено суд про те, що нерухоме майно (будівля автомийки) була перебудована позивачем за власний кошт внаслідок руйнування первинної будівлі.

Позивач вказує на те, що в межах відповідної суми зберігається власність орендодавця. Проте, якщо орендар вкладає зароблені кошти для збереження або поліпшення орендованих основних виробничих фондів, придбання нового обладнання понад орендоване, то прирощується власність орендаря і одночасно витісняється власність орендодавця.

Оскільки цей об'єкт (будівля автомийки) входить до цілісного майнового комплексу, то за твердженнями позивача, він має набути на нього таке ж право власності, як і на інші об'єкти, що вже визнані рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011.

Судом встановлено, що таке твердження позивача трактується не у відповідності до вимог чинного законодавства, при цьому повністю порушуючи права та обов'язки орендодавця, оскільки необхідно розмежовувати такі поняття як, володіти, розпоряджатися, користуватися.

Таким чином, твердження позивача про те, що орендар самостійно вирішує питання використання переданого у власність майна, його списання чи продажу немає ніякого законного підтвердження, оскільки майно визначене у договорі передане орендарю не у власність, а у користування.

Суд не приймає до уваги вищевказане рішення суду по справі № 21/5005/11162/2011, на яке посилається позивач, як на підставу визнання права власності, оскільки до предмету розгляду у справі № 21/5005/11162/2011 не входила окремо розташована нежитлова будівля (будівля автомийки) під літерою "Л" загальною площею 177,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 27/1. До того ж правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду, як передбачено ч. 7 ст. 75 ГПК України.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно.

Право власності на майно, придбане орендарем за рахунок амортизаційних відрахувань, належить власнику орендованого майна.

Дослідження змісту договору оренди та додаткової угоди до нього показало, що орендодавець та орендар прямо не передбачили умову, за якої орендар мав би переважне право на викуп об'єкта оренди.

Також, суд дійшов висновку, що припущення позивача щодо обставин, за яких у нього настає право власності на орендоване майно, є хибним, адже позивач посилається на те, що в договорі оренди підтверджені наміри сторін щодо розпорядження об'єктом оренди та чітко обумовлені обставини, за настанням яких у орендаря виникає право власності на об'єкт оренди - витіснення долі орендодавця та прирощення долі орендаря, перехід права власності на майно після його повної амортизації. Тобто мова йде про мотиви безоплатної приватизації. Договором не передбачено жодного пункту, в якому б прямо вказувалось на те, що за настанням певних обставин у орендаря виникає право власності на об'єкт оренди - витіснення долі орендодавця та прирощення долі орендаря, перехід права власності на майно після його повної амортизації.

Проте, приватизацією є платне відчуження державного майна на користь фізичних та юридичних осіб у порядку встановленому законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 №2163-ХІІ приватизація державного майна здійснюється шляхом продажу або викупу.

З огляду на що можливість набуття права власності на державне майно саме шляхом витіснення майном орендаря не передбачається чинним законодавством України.

Таким чином, невірне тлумачення умов спірного договору не відповідає основним принципам (оплатності) та способам приватизації.

Разом з тим, твердження позивача щодо припинення договору оренди через виконання зобов'язань за договором шляхом викупу об'єкта оренди не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи та нормах чинного законодавства України.

Пунктом 3.5. договору передбачений обов'язок орендаря щодо здійснення в установлені строки поточного та капітального ремонту основних фондів, здійснювати необхідну реконструкцію виробництва та будівництва житла, об'єктів соціально-культурного побуту за рахунок власних та займаних коштів.

Слід зазначити, що у вищевказаному пункті договору не передбачено те, що після здійснення капітального ремонту, реконструкції частка власності орендодавця може бути витіснена та право власності перейде до орендаря.

Як слідує з п. 4.5 статуту позивача, поліпшення, як окремі, так і невіддільні, а також цілісне майно, створене за рахунок амортизаційних відрахувань, що увійшли до орендної плати є власністю орендодавця та збільшує залишкову вартість зданого в оренду майна.

Крім того, відповідно до пункту 9 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 № 847 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 25.09.2007 за № 446/2250, до державної частки в цілісному майновому комплексі орендованого підприємства на етапі інвентаризації і складання передавального балансу слід віднести, зокрема: майно, придбане за рахунок амортизаційних відрахувань на орендоване державне майно, якщо інше не передбачено договором оренди; залишок коштів амортизаційного фонду на повне відновлення орендованого державного майна і майна, придбаного за кошти цього фонду раніше; вартість невідокремлюваних поліпшень орендованого майна, здійснених орендарем без погодження з орендодавцем.

На підставі вищевикладеного, зарахування до використання амортизаційних відрахувань суми, витраченої орендарем на поліпшення основних засобів, яка зазначена Криворізьким орендним автопідприємством 14170, не може бути врахована судом як доказ.

Отже, набуття права власності на майно, яке знаходиться у державній власності можливе лише після процедури приватизації.

Як вже зазначалося вище, договір оренди заснований на основі орендних відносин, тож передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно, як того передбачає ч. 1 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а відтак майно передане в оренду залишається в державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 2 та абз. 4, 5 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендареві належить право власності на виготовлену продукцію, в тому числі у незавершеному виробництві, та доход (прибуток), отриманий від орендованого майна, амортизаційні відрахування на майно, що є власністю орендаря, а також на набуте орендарем відповідно до законодавства інше майно. Орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна. Право власності на майно, придбане орендарем за рахунок амортизаційних відрахувань, належить власнику орендованого майна.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з відповідними документами для отримання згоди на здійснення поліпшень, тому суд дійшов висновку, що позивач, порушуючи норми чинного законодавства та порядку отримання згоди на здійснення поліпшень, самовільно здійснив такі поліпшення, привласнивши майно, яке знаходиться у державній власності.

До того ж, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього права, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Такої правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові по справі №5011-74/9393-2012 / 3-191 гс 14 від 23.12.2014.

Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 144 ГК України майнові права суб'єктів господарювання виникають внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Суд звертає увагу на ту обставину, що позивач помилково посилається на положення ст. 392 ЦК України, оскільки приписами зазначеної статті передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається та/або оспорюється іншою особою, в той час як позивач у спорі про визнання права власності, не будучи власником спірного об'єкта нерухомості, звертається до суду з метою набуття права власності на таке майно. Тобто визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

Крім того, судом враховано положення ч. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.04.2015 № 01-06/631/15 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 "Про постанови Верховного суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів", відповідно до якого звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права (постанова Верховного суду України від 23.12.2014 № 5011-74/9393-2012) та положення оглядового листа Верховного суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013.

З огляду на викладене суд не вбачає підстав у задоволенні позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на окремо розташовану нежитлову будівлю (будівля автомийки) під літерою "Л" загальною прощею 177,6 кв.м., що входить до цілісного майнового комплексу.

Стосовно розірвання договору оренди суд зазначає наступне.

Частинами 1, 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у якості підстави для розірвання оспорюваного договору, зазначає про перехід до нього права власності на частину об'єкту цілісного немайнового комплексу та, як незаперечний факт, встановлений у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011 щодо припинення дії цього договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Разом з тим, ч. 2 ст. 640 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Із системного аналізу тексту, укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою оспорюваний договір є договором оренди державного майна.

Умовами ст. 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Приписами ст. 652 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як вбачається із змісту ст. 653 ЦК України, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Пунктом 1 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Положеннями п. 1 ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно з п.п. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 784 ЦК України передбачено право наймача вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; 2) наймодавець не виконує свого обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Відповідач не заперечив проти позовних вимог щодо розірвання договору оренди та наполягає на задоволенні цієї вимоги, а також поверненні орендованого майна, посилаючись на Порядок повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 № 847.

Порядок повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди (далі - Порядок) забезпечує реалізацію положень статей 26, 27, 28 і 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" і регулює здійснення комплексу заходів і процедур, пов'язаних з поверненням орендованого державного майна: інвентаризації і оцінки майна орендованих підприємств, визначення часток держави і орендаря у цьому майні, врахування заборгованості орендарів по орендних платежах, приймання-передавання майна, вибору організаційно-правової форми підприємства, заснованого на поверненому після оренди державному майні і, при необхідності та за згодою орендаря, майні орендаря.

Цей Порядок поширюється на випадки повернення цілісних майнових комплексів державних підприємств та організацій, їх структурних підрозділів, цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (далі - орендовані підприємства) після припинення (внаслідок закінчення строку) договору оренди, розірвання договору оренди за погодженням сторін або за рішенням суду.

Статтею 782 ЦК України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Тож, чинним законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін цього договору. Таке розірвання може ініціюватися як з підстав, визначених сторонами у спірному договорі, так і у випадках, визначених законом.

Суд звертає увагу, що орендоване майно є державним, тому на спірні правовідносини поширюється також дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з ч. 3 ст. 26 якого підставою для дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду може бути невиконання сторонами своїх зобов'язань.

Щодо розірвання договору оренди державного майна слід застосовувати приписи ч. 3 ст. 291 ГК України, ч. 2 ст. 651, ст.ст. 782, 783 ЦК України та ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 8 травня 2012 року.

Отже, правовою підставою для розірвання договору оренди є саме встановлення факту несплати орендної плати протягом трьох місяців поспіль. Однак, матеріали справи не містять таких посилань. Ані позивачем, ані відповідачем взагалі не зазначено жодної обґрунтованої підстави відповідно до чинного законодавства, яка б хоч у невеликій мірі дозволила суду дослідити та розглянути позовну вимогу про розірвання договору оренди.

Як вже зазначалося вище у цьому рішенні, позивач посилається на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 у справі № 21/5005/11162/2011, яким визнано право власності на орендоване державне майно у зв'язку з тим, що сума використаних коштів для збереження або поліпшення об'єкту оренди, перевищила залишкову балансову вартість об'єкта оренди, тобто приріст права власності позивача склав 100% складу об'єкту оренди, але ж у цьому рішенні взагалі не йдеться про такий об'єкт нерухомості, як будівля автомийки. Наразі ж суд не вбачає підстав для переходу права власності на цей об'єкт нерухомості до позивача, а тому є хибним посилання позивача на безперечне припинення договору оренди.

За умовами п. 6.1 договору сторони дійшли згоди, що при відсутності заяви однієї із сторін за договором про припинення дії договору за один місяць до закінчення дії договору, він вважається продовженим на той же строк. Разом з тим, п. 1.7 договору передбачає відносини між орендарем та орендодавцем на орендний строк 10 років.

У зв'язку з тим, що матеріали справи не містять доказів наявності вищевказаних заяв жодної із сторін договору, то суд приходить до висновку, що сторони не скористалася таким правом, передбаченим п. 6.1. договору, в результаті чого договір був автоматично пролонгований на той же термін.

Отже, у суду відсутні правові підстави для застосування ст.ст. 782-784 ЦК України, а тому суд не вбачає в діях сторін істотного порушення умов договору оренди, які б зумовили його розірвання.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає, що позивач не надав достовірних та достатніх доказів для встановлення та визнання за ним права власності на об'єкт нерухомості (будівля автомийки), а також відсутні правові підстави для розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку, тому суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у сумі 3524,00 грн за подачу позову покладаються на позивача.

Слід зазначити, що позивач звертаючись до суду з позовною заявою сплатив судовий збір за її подання у сумі 4000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 212 від 31.10.2018, тоді як відповідно до заявлених вимог та чинного законодавства слід було сплатити 3524,00 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011 №3674-VІ "Про судовий збір", зі змінами до нього, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Тож, надмірно сплачений позивачем судовий збір у сумі 476,00 грн відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" підлягає поверненню платнику у разі подання ним відповідного клопотання.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору у сумі 3524,00 грн покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано - 13.07.2018.

Суддя В.Д. Воронько