ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/18160/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.,

за участю представників : ТОВ "Агропродтех"- адвоката Купенка М.С., ПАТ "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О.- адвоката Абросімова С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О.

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2018

та рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017

у справі № 910/18160/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродтех"

до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

про визнання зобов'язання припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ТОВ "Агропродтех" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Діамантбанк" про визнання припиненим зобов'язання ТОВ "Агропродтех" в частині сплати основного боргу в розмірі 1 961 878, 62 грн. на користь ПАТ "Діамантбанк" за договором кредитної лінії № 025 від 23.03.2017 та зобов'язання ПАТ "Діамантбанк" по сплаті на користь ТОВ "Агропродтех" боргу за договором банківського рахунку № 17-03-01-000090 від 28.02.2017 на суму 1 961 878, 62 грн. внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 (суддя Пукшин Л.Г.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 (колегія суддів у складі: Корсакової Г.В. - головуючого, Тарасенко К.В., Коротун О.М.), позов задоволено. Визнано припиненим зобов'язання ТОВ "Агропродтех" в частині сплати основного боргу в розмірі 1 961 878, 62 грн. на користь ПАТ "Діамантбанк" за договором кредитної лінії № 025 від 23.03.2017 та зобов'язання ПАТ "Діамантбанк" по сплаті на користь ТОВ "Агропродтех" боргу за договором банківського рахунку № 17-03-01-000090 від 28.02.2017 на суму 1 961 878, 62 грн. внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Не погоджуючись з рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів, ПАТ "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О. звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову. Так скаржник зазначає, що судами неправильно застосовано ст. 601 ЦК України, ст.ст. 46, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні". За твердженнями заявника касаційної скарги, строк виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору не настав, а тому у позивача та відповідача не виникли зустрічні однорідні вимоги строк виконання яких настав, що випливали б із двох різних зобов'язань та які підлягали б зарахуванню в силу приписів ст. 601 ЦК України. Також судами не враховано, що спірний залік зустрічних вимог передбачає індивідуальне задоволення окремого кредитора банку за рахунок коштів останнього, що протирічить черговості задоволення вимог кредиторів банку (зазначені правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 333/4924/15-ц, Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 916/4737/14 та від 30.01.2018 у справі № 349/440/16-ц). Крім того скаржник зазначає, що договорами застави, які були укладені в забезпечення виконання договірних зобов'язань за договором кредитної лінії не визначено право вимоги на отримання грошових коштів, які розміщені на рахунку за договором банківського рахунку, укладеним між сторонами.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи ( касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 04.05.2018 для розгляду справи № 910/18160/17 за касаційною скаргою ПАТ "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О. визначено склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду : Ткаченко Н.Г. ( головуючий, доповідач), Погребняк В.Я., Білоус В.В.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою у справі№ 910/18160/17, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.07.2018 на 10-30 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 11.07.2018.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи ( касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 17.07.2018, у зв"язку з відпусткою судді Погребняка В.Я., склад суду змінений та для розгляду справи № 910/18160/17 за касаційною скаргою ПАТ "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О. визначено склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду : Ткаченко Н.Г. ( головуючий, доповідач), Жуков С.В., Білоус В.В.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач - ТОВ "Агропродтех" просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що місцевий та апеляційний господарські суди встановили всі необхідні обставини для правильного вирішення спору та на підставі повного і всебічного дослідження доказів, з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, дійшли правомірного висновку про задоволення позову.

Крім того, позивач у відзиві посилається на постанови Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/13547/17 та від 24.05.2018 у справі № 910/15361/17, у яких, за його твердженням, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що зарахування однорідних грошових вимог в порядку п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є законним.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи , обговоривши доводи касаційнолї скарги та відзиву на касаційну скаргу, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, між ПАТ "Діамантбанк" (кредитодавцем) та ТОВ "Агропродтех" (позичальником) 23.03.2017 укладено договір кредитної лінії № 025, відповідно до умов якого кредитодавець з 23.03.2017 по 22.03.2019 включно відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію у розмірі 3 000 000 грн.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику в межах відкритої згідно з договором кредитної лінії і сплатою позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 25% річних.

Додатковою угодою № 2 від 04.04.2017 сторонами внесено зміни до договору кредитної лінії, відповідних до яких: "04.04.2017 кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 1 000 000 грн. в межах кредитної лінії, передбаченої кредитним договором зі строком погашення до 03.04.2018".

Також між ПАТ "Діамантбанк" (банком) та ТОВ "Агропродтех" (клієнтом) 28.02.2017 укладено договір банківського рахунку № 17-03-01-000090, відповідно до умов якого банк відкрив клієнту поточний рахунок/поточний рахунок в банківських металах № 9211 (поточний рахунок) і зобов'язався приймати та зараховувати на поточний рахунок грошові кошти/банківські метали, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум/банківських металів з поточного рахунка та проведення інших операцій за поточним рахунком, передбачених чинним законодавством України, за умови, якщо клієнт погоджується з тарифами банку, чинними на момент надання зазначених послуг; здійснювати договірне списання коштів з поточного рахунку, у випадках надання клієнтом заяви про здійснення договірного списання коштів, що містяться на поточному рахунку, відкритому в ПАТ "Діамантбанк" на виконання умов, достатніх для належного використання банком свого права на договірне списання відповідно до п.4.3 договору.

Згідно довідки № 1353/02.1л від 29.09.2017, виданої відповідачем, залишок коштів на рахунку ТОВ "Агропродтех" станом на 10.07.2017 склав 1 961 878, 62 грн.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 24.04.2017 № 264-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 24.04.2017 № 1684 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", згідно з яким було розпочато процедуру виведення ПАТ "Діамантбанк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 22.06.2017 № 394-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 23.06.2017 № 2663 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким була розпочата процедура ліквідації ПАТ "Діамантбанк" з 24.06.2017 до 23.06.2019 включно.

Позивач 10.07.2017 звернувся до відповідача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій зазначив про погашення кредиту у сумі 1 961 878, 62 грн. за договором кредитної лінії № 025 від 23.03.2017 коштами, які знаходяться на рахунку позивача згідно з договором банківського рахунку № 17-03-01-000090 від 28.02.2017.

Листом за вих. № 319/01л від 19.07.2017 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для заліку зустрічних однорідних вимог до моменту настання обставин, передбачених ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наявності всіх необхідних умов для зарахування зустрічних однорідних вимог, які передбачено п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та наявності підстав для припинення зобов'язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

При цьому вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

В свою чергу характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Статтею 602 ЦК України передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, 2) про стягнення аліментів, 3) щодо довічного утримання (догляду), 4) у разі спливу позовної давності, 4-1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом, 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судами обох інстанцій встановлено, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 24.04.2017 № 264-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 24.04.2017 № 1684 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", згідно з яким було розпочато процедуру виведення ПАТ "Діамантбанк" з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації, а відповідно до рішення Правління Національного банку України від 22.06.2017 № 394-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 23.06.2017 №2663 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким була розпочата процедура ліквідації ПАТ "Діамантбанк" з 24.06.2017 до 23.06.2019 включно.

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до визначень, наведених у ст. 2 вказаного Закону, кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань; ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 46 Закону визначено наслідки початку процедури ліквідації банку, згідно з п. 8 ч. 2 якої з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

- за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

- кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особами.

Таким чином, зазначеним пунктом передбачено сукупність умов, за наявності яких є можливим здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії ліквідації банку, а саме: наявність заяви про зарахування зустрічних вимог; вимоги мають бути зустрічними та однорідними; строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за кредитним договором не було здійснено заміни застави протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на рахунках банку на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку; договірне списання з рахунку передбачено умовами договору.

Колегія суддів також зауважує, що норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку" (до 12.08.2015) встановлювали заборону зарахування зустрічних однорідних вимог за зобов'язаннями, стороною якого є неплатоспроможний банк. Однак Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку" було доповнено Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відповідною нормою щодо можливості проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме ч. 2 п. 8 ст. 46 цього Закону (вказана редакція Закону чинна з 12.08.2015). Зазначеним Законом також було внесено зміни до ст. 602 ЦК України, частину 1 якої доповнено п. 41, відповідно до якого не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Таким чином, проведення зарахування зустрічних однорідних вимог з погашення заборгованості кредитора банку перед таким банком безпосередньо під час ліквідаційної процедури такого банку є можливим лише за наявності умов, визначених ч. 2 п. 8 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції від 12.08.2015).

Так судами обох інстанцій встановлено наявність усіх необхідних умов, для можливості здійснення зарахування однорідних зустрічних вимог в порядку ч. 2 п. 8 ст. 46 України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до п. 3.2.4. кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 1 (одного) банківського дня з моменту хоча б одноразового порушення обов'язку по сплаті чергового платежу в погашення кредиту та (або) процентів за користування ним на умовах, встановлених цим договором, або інших передбачених цим договором платежів, погасити в повному обсязі фактично отриманий кредит та проценти за кредитом, разом з нарахованою неустойкою за цим договором, якщо інше не буде вирішено кредитодавцем.

Як вказує позивач, він допустив порушення умов п. 3.2.2. кредитного договору - з 31.05.2017 не сплачує проценти за користування кредитом, а тому відповідно до положень п. 3.2.4. кредитного договору строк виконання зобов'язань позичальника перед банком за кредитним договором є таким, що настав з 01.06.2017.

Відповідно до довідки ПАТ "Діамантбанк" № 1417/14.3л від 03.10.2017 станом на 10.07.2017 заборгованість позивача перед банком за кредитним договором становила: 2 500 000 грн. - за основним боргом; 27 397,28 грн. - за нарахованими процентами за користування кредитними коштами; 104 452,13 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитними коштами за період з 01.06.2017 по 03.07.2017 включно; 1 974,15 грн. - пеня, нарахована відповідно до п. 5.1. кредитного договору за період з 03.05.2017 по 10.07.2017 включно.

Крім того, п. 4.2.2. кредитного договору визначено, що позичальник має право достроково погашати заборгованість за цим договором.

В свою чергу позивач пред'явив відповідачу платіжне доручення від 25.04.2017 з призначенням платежу "повернення кредиту згідно з договором № 025 від 23.03.2017", а матеріалами справи підтверджується, що кошти за договором банківського рахунку № 17-03-01-000090 від 28.02.2017 перебували на рахунках банку на дату початку процедури виведення Фондом ПАТ "Діамантбанк" з ринку (24.04.2017).

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про те, що вимоги за договором кредитної лінії № 025 від 23.03.2017 та договором банківського рахунку № 17-03-01-000090 від 28.02.2017 є зустрічними та однорідними (грошовими), строк їх виконання є таким, що настав.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що договірне списання коштів з поточних рахунків позивача, відкритих у відповідача, передбачено п. 4.1.8. кредитного договору та п.п. 1.1.3., 4.3.1. договору банківського рахунку, укладеним між сторонами.

Крім цього, з метою забезпечення зобов'язань позивача за кредитним договором між банком та майновими поручителями позивача були укладені договори застави предметом застави за якими є транспортні засоби та виробниче обладнання. А відповідно до довідки ПАТ "Діамантбанк" № 1344/14.3л від 29.09.2017 станом на 29.09.2017 з дати укладення договору кредитної лінії № 025 від 23.03.2017 зміна застави за цим договором не відбувалася.

Також місцевий та апеляційний господарські суди встановили, що позивач не є пов'язаною особою ПАТ "Діамантбанк" і ним було подано відповідачу заяву про зарахування зустрічних вимог 10.07.2017, що останнім не заперечується.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, прямо не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Обмежене тлумачення ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призводить до неправомірної відмови в реалізації права особи на судовий захист.

Враховуючи викладене та встановлену судами обох інстанцій наявність усіх необхідних умов для можливості здійснення зарахування однорідних зустрічних вимог в порядку ч. 2 п. 8 ст. 46 України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про задоволення позову.

Посилання скаржника на те, що строк виконання зобов'язання щодо повернення кредиту не настав, оскільки банк відповідно до приписів п. 4.1.4 кредитного договору не звертався до позивача з вимогою про дострокове повернення кредиту, обґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій з огляду на те, що відповідачем не заперечується факт порушення позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором та не надано жодного доказу прийняття іншого рішення, як це передбачено п. 3.2.4. кредитного договору, щодо відсутності у позичальника обов'язку погасити в повному обсязі фактично отриманий кредит та проценти за кредитом достроково відповідно до приписів п. 3.2.4. кредитного договору.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що в період здійснення ліквідаційної процедури банку не допускається проведення зарахування однорідних грошових вимог, оскільки як зазначено вище, нормами ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено сукупність умов, за наявності яких є можливим здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії ліквідації банку. При цьому, в Законі України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відсутня будь-яка норма, якою передбачено, що зарахування зустрічних однорідних вимог здійснюється тільки після початку задоволення Фондом відповідної черги акцептованих вимог кредитора, до якого віднесені вимоги такого кредитора.

Що ж до посилань заявника касаційної скарги на правові висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 333/4924/15-ц, Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 916/4737/14 та від 30.01.2018 у справі № 349/440/16-ц, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Єдність судової практики забезпечується, зокрема, передачею справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у випадках, коли суд касаційної інстанції, який розглядає справу, доходить висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у побідних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду (ч. 3 ст. 302 ГПК України), а також від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України (п. 7 ч. 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України).

Крім цього, відповідно до положень ч. 2 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим аналіз постанов Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 333/4924/15-ц, Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 916/4737/14 та від 30.01.2018 у справі № 349/440/16-ц не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування норм матеріального права.

Так висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 21.12.2016 у справі № 333/4924/15-ц, зроблені на підставі аналізу та застосування положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, що діяла до 12.08.2015. В свою чергу, як було зазначено вище, відповідно до положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції від 16.07.2015 (набрала чинності 12.08.2015) зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії ліквідації банку, у випадку дотримання необхідних умов, стало можливим.

У постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 916/4737/14 колегія суддів дійшла висновку про те, що проведення зарахування зустрічних однорідних вимог з погашення заборгованості кредитора банку перед таким банком безпосередньо під час ліквідаційної процедури такого банку є можливим лише за наявності умов, визначених ч. 2 п. 8 ст. 46 Закону (в редакції від 12.08.2015). Проте при розгляді справи № 916/4737/14 судом було встановлено, що на момент звернення кредитора до банку з пропозицією про залік зустрічних однорідних вимог, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не передбачали можливості проведення такого заліку, оскільки Законом України від 16.07.2015 № 629-VIII було доповнено Закон № 4452-VI відповідною нормою щодо можливість проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме ч. 2 п. 8 ст. 46 цього Закону (вказана редакція Закону чинна з 12.08.2015). Крім цього кошти, за рахунок яких товариство просило здійснити зарахування зустрічних вимог, станом на 16.06.2014 (дата початку ліквідації Банку) перебували на депозитному рахунку, що належав саме громадянину Болгарії, а не товариству (кредитору).

Що ж до постанови Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 349/440/16-ц, то суб'єктний склад учасників відносин у вказаній справі не є тотожним суб'єктному складу справи, що переглядається, а у постанові відсутній висновок щодо наявності чи відсутності усіх необхідних умов, передбачених ч. 2 п. 8 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/18160/17 прийняті у відповідності до фактичних обставин, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Аналогічні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

викладені у постановах від 16.05.2018 у справі № 910/13547/17, від 24.05.2018 у справі № 910/15361/17.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, які викладені у оскаржуваних рішеннях.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О. залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/18160/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя - Ткаченко Н.Г.

Судді- Білоус В.В.

Жуков С.В.