ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року, м. Херсон, справа № 923/360/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КВОРУМ-НАФТА"

до Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"

за первісним позовом про стягнення 408539,26 грн,

за зустрічним позовом про стягнення 149791,18 грн,

за участю:

секретаря судового засідання Бєлової О.С.;

представників сторін:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

у с т а н о в и в:

Дії, аргументи та докази позивача за первісним позовом

11.05.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кворум-Нафта» звернулося до суду з вимогами, спрямованими до Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт», про стягнення 408539,26 грн, з яких: 378008,64 грн основної заборгованості, 27982,95 грн пені та 2547,67 грн річних, які ґрунтуються на невиконанні відповідачем взятих на себе зобовязань за договором поставки від 15.12.2017 щодо оплати вартості поставленого товару.

У якості обґрунтування власної позиції позивач вказав, що між сторонами 15.12.2017 укладений договір поставки № 34Т, за умовами якого він зобовязаний поставити відповідачу дизельне паливо ДТ-З-К5, сорту F, а останній сплатити його вартість протягом 45 днів з дня поставки. На виконання умов договору позивач поставив відповідачу за видатковою накладною № 20267 від 19.12.2017 обумовлений товар у кількості 14,4 тон на загальну суму 378008,64 грн, але відповідач зобовязання не виконав та вартість отриманого товару не сплатив, у звязку з чим позивачем нараховані на підставі пункту 7.2. договору пеня у сумі 8616,48 грн за період з 03.02.2018 по 01.03.2018 та у сумі 19366,47 грн за період з 02.03.2018 по 25.04.2018, а також річні у сумі 2547,67 грн за період з 03.02.2008 по 25.04.2018.

З метою підтвердження заявлених вимог, позивач разом із позовною заявою надав та послався на наступні докази:

- договір поставки № 34Т від 15.12.2017,

- видаткову накладну № 20267 від 19.12.2017,

- товарно-транспортну накладну № Р20267 від 19.12.2017,

- довіреність № 526 від 19.12.2017.

Суд також зазначає, що позивачем надана відповідь на відзив відповідача, за змістом якої здійснені заперечення щодо обставин, які не стосуються предмету судового розгляду за договором поставки № 34Т, а тому вони до уваги та аналізу не прийняті.

Під час судового розгляду справи представник позивача підтвердив позицію позивача та просив позовні вимоги задовольнити.

Дії, аргументи та докази відповідача за первісним позовом

Відповідач заявлені до нього вимоги не визнав та у поданому до суду у встановлений строк відзиві на позов, а також у судовому засіданні, надавши пояснення суду, послався на наступні аргументи.

Так, на його думку, у задоволенні позову суд повинен відмовити виходячи з того, що позивач не виконав заявку на поставку дизельного пального у кількості 35 тон, оскільки здійснив поставку лише 14,4 тон, а у подальшому зажадав внесення змін до договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Унаслідок таких дій позивача відповідач надіслав заявку на поставку товару 20.12.2017 у кількості 20,6 тон, але усупереч договірним відносинам позивач поставку товару не здійснив.

Поряд із цим, суд зазначає, що відповідачем у відзиві на позов наведені й інші аргументи, але вони не стосуються предмету судового розгляду у цій справі, а тому не прийняті до уваги.

З метою підтвердження викладених обставин, відповідач разом із відзивом на позов надав та послався на наступні докази:

- заявку на поставку дизельного палива у кількості 35 тон від 15.12.2017,

- заявку на поставку дизельного палива у кількості 20,6 тон від 20.12.2017,

- лист позивача № 1028 від 20.12.2017,

- вимогу № 39/20-17 від 28.12.2017.

Під час судового розгляду справи представник відповідача підтвердив позицію відповідача та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Дії, аргументи та докази сторін за зустрічним позовом

24.05.2018 до завершення строку подачі відзиву на позов (28.05.2018) Державне підприємство «Херсонський морський торговельний порт» звернулося до суду із зустрічними вимогами, спрямованими до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кворум-Нафта», про стягнення 122212,30 грн, з яких 84358,93 грн пені та 37853,37 грн штрафу, у звязку з невиконанням умов договору поставки № 34Т від 15.12.2017 щодо своєчасної поставки товару за відповідними заявками.

Заявою від 18.07.2018 відповідач збільшив позовні вимоги за зустрічним позовом до стягнення 149791,18 грн, з яких 111937,81 грн пені та 37853,37 грн штрафу, додатково нарахувавши пеню за період з 30.05.2018 по 19.07.2018. Ця заява прийнята судом до розгляду з огляду на положення пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України, за якою «позивач вправі збільшити … розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання…».

У якості обґрунтування власної позиції, відповідач вказав, що позивачем не була виконана його заявка на поставку дизельного палива у кількості 20,6 тон від 20.12.2017, у звязку з чим ним на підставі пункту 7.3. договору нарахована пеня у вказаному розмірі за період з 25.12.2017 по 19.07.2018, виходячи від вартості недопоставленого товару у сумі 540762,36 грн, а також штраф у розмірі 37853,37 грн від вказаної суми.

У свою чергу, позивач вимоги за зустрічним позовом не визнав та послався на нерозповсюдження правовідносин на 2018 рік, оскільки договір поставки був укладений лише з терміном його дії до 31.12.2017, а тому після настання цього строку зобовязання щодо поставки припинилися. Позивач також вважає, що у звязку з припиненням договору нарахування неустойки починаючи з 01.01.2018 є неправомірним.

Під час судового розгляду справи представники сторін підтвердили власні позиції відносно зустрічного позову, зокрема відповідач просив суд задовольнити вимоги, а позивач - відмовити у їх задоволенні.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 14.05.2018 відкрите провадження у справі за правилами загального провадження. Названою ухвалою відповідачу встановлений строк (до 28.05.2018) для надання відзиву на позов, а позивачу відповідь на відзив. У свою чергу, відповідач надав відзив на позов, а позивач відповідь на відзив.

Ухвалою від 29.05.2018 прийнятий до розгляду зустрічний позов та позовні вимоги за первісним та зустрічними позовами обєднані в одне провадження. Цією ухвалою позивачу був встановлений строк (до 18.06.2018) для надання відзиву на позов, а відповідачу відповідь на відзив. У свою чергу, позивач надав відзив на позов, а відповідач правом щодо надання відповіді на відзив не скористався.

Безпосередньо підготовче провадження проведене у судових засіданнях, які відбулися 29.05.2018, 19.06.2018 та 19.07.2018, а розгляд справи по суті проведений 19.07.2018.

При вирішенні питання порядку подачі доказів з метою їх подальшої оцінки при винесенні даного рішення суд зазначає, що позивачем дотримані вимоги частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, а відповідачем вимоги частини 3 цієї ж статті щодо подачі доказів разом відповідно із позовною заявою та відзивом на позов, а тому названі вище письмові докази прийняті судом до розгляду.

Суд також констатує, що сторонами не заявлено будь-яких процесуальних клопотань.

Обставини, які установлені судом

15.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кворум-Нафта» та Державним підприємством «Херсонський морський торговельний порт» укладений договір поставки № 34Т, за умовами пунктів 1.1. та 1.2. якого позивач, виступаючи у якості постачальника, зобовязався у 2017 році поставити відповідачу, як покупцю, партіями на підставі письмових заявок дизельне паливо ДТ-З-К5, сорту F (а.с. 10-12).

Умовами договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного між ними спору як за первісним, так і за зустрічним позовами, є наступні:

- ціна за одиницю товару складає 26250,60 грн з ПДВ за 1 тону (пункт 3.1.),

- розрахунки проводяться шляхом оплати вартості поставленої партії товару протягом 45 банківських днів з дня поставки партії товару на підставі рахунку (пункт 4.1.),

- строк поставки кожної партії товару становить два робочих дня з дати подання заявки покупцем (пункт 5.1.),

- поставка здійснюється партіями згідно заявок покупця (пункт 5.3.),

- днем постави є дата, вказана у видатковій накладній (пункт 5.4.),

- при несвоєчасній оплаті вартості поставленої партії товару покупцем, постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від неоплаченої суми за кожний день прострочення (пункт 7.2.),

- за недопоставку та/або несвоєчасну поставку партії товару покупець має право стягнути з постачальника пеню у розмірі 0,1% від вартості недопоставленого та/або несвоєчасно поставленого товару за кожний день прострочення, а за прострочення поставки товару більш ніж на 30 календарних днів має право додатково стягнути штраф у розмірі 7% від вартості недопоставленого та/або несвоєчасно поставленого товару (пункт 7.3.),

- договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2017, а в частині гарантійних термінів та взаєморозрахунків до моменту повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором (пункт 10.1.).

У межах дії договору відповідач 15.12.2017 надав позивачу заявку № 10-05/199 на поставку дизельного пального у кількості 35 тон (а.с. 34).

На виконання умов договору позивач за видатковою накладною № 20267 від 19.12.2017 (а.с. 13) та товарно-транспортною накладною № Р20267 від 19.12.2017 (а.с. 14) поставив відповідачу через його представника, який діяв за довіреністю № 526 від 19.12.2017 (а.с. 15), 14,4 тон дизельного палива на загальну суму 378008,64 грн.

20.12.2017 відповідач надав позивачу заявку № 10-05/203 на поставку дизельного палива у кількості 20,6 тон, вказавши у ній, що вона виставлена у звязку з недопоставкою за попередньою заявкою від 15.12.2017 (а.с. 35).

Натомість позивач поставку 20,6 тон дизельного пального не здійснив та надіслав на адресу відповідача листа № 1028 від 20.12.2017 (а.с. 36), в якому запропонував внести зміни до договору щодо підвищення ціни за одиницю товару.

У свою чергу, відповідачем вартість отриманого товару у кількості 14,4 тон у сумі 378008,64 грн не сплачена.

Підводячи підсумок наведених обставин, суд стверджує, що вказаними доказами позивач підтвердив та довів факт поставки 19.12.2017 14,4 тон дизельного палива на загальну суму 378008,64 грн та несплату цієї суми відповідачем протягом 45 банківських днів з дати поставки, а відповідач факт недопоставки йому товару у кількості 20,6 тон, вартістю 540762,36 грн протягом 2 робочих днів з дати подачі заявки.

Поряд з наведеним суд зазначає, що відповідачем дата невиконання зобовязання щодо поставки 20,6 тон дизельного палива сприймається як 22.12.2017, тобто завершення дводенного строку (два робочих дні) після надіслання позивачу повторної заявки від 20.12.2017, але ця кількість товару не була поставлена за першою заявкою від 15.12.2017, а тому закінченням строку поставки за заявкою від 15.12.2017, у тому числі на 20,6 тон дизельного палива є 19.12.2017 (16 та 17 грудня 2017 року були вихідними днями).

Через невиконання відповідачем зобовязання щодо оплати вартості поставленого товару позивачем нараховані пеня у сумі 8616,48 грн за період з 03.02.2018 по 01.03.2018 та у сумі 19366,47 грн за період з 02.03.2018 по 25.04.2018, а також річні у сумі 2547,67 грн за період з 03.02.2008 по 25.04.2018.

Поряд з цим, через несвоєчасне виконання позивачем зобовязання щодо поставки товару відповідачем нараховані пеня у сумі 122212,30 грн за період з 25.12.2017 по 19.07.2018, виходячи від вартості недопоставленого товару у сумі 540762,36 грн, а також штраф у розмірі 37853,37 грн від вказаної суми.

Оцінка суду установлених обставин та норм діючого законодавства

Установлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобовязань у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобовязань (майново-господарських зобовязань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на його підставі, з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір поставки.

Зокрема, згідно з приписами частини 1 статті 265 ГК України «за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму».

Водночас, відповідно до частини 2 статті 267 ГК України «строки поставки встановлюються сторонами у договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством».

Нормою частини 1 статті 264 ГК України також встановлено, що «матеріально-технічне постачання» «здійснюється субєктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу».

Так, частиною 2 статті 712 ЦК України передбачено, що «до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін».

У цьому контексті суд зазначає, що згідно зі статтею 663 ЦК України «продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу», а за статтею 670 того ж Кодексу «якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми».

У даному випадку позивач здійснив поставку за заявкою від 15.12.2017 товару у меншій кількості, ніж було нею обумовлено, але відповідач не скористався наданим йому статтею 670 ЦК України правом на відмову від переданого йому товару у кількості 14,4 тон та його оплати, а тому, фактично, підтвердив власний обовязок щодо оплати вартості поставленого товару, який випливає з умов пункту 4.1. договору поставки (розрахунки проводяться шляхом оплати вартості поставленої партії товару протягом 45 банківських днів з дня поставки партії товару на підставі рахунку), а також приписів статті 692 ЦК України.

Так, за частинами 1 та 2 статті 692 ЦК України «покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару», «покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару».

Статтею 193 ГК України встановлені загальні правила виконання господарських зобовязань, за якими:

- «субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом» (частина 1);

- «порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором» (частина 2);

- «управлена сторона має право не приймати виконання зобовязання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобовязання» (частина 4);

- «зобовязана сторона має право відмовитися від виконання зобовязання у разі неналежного виконання другою стороною обовязків, що є необхідною умовою виконання» (частина 6);

- «не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином» (частина 7).

У даному контексті суд звертає увагу сторін на помилкове визначення строку виконання відповідачем зобовязання з оплати поставленого товару, а саме 02.02.2018. Зокрема, як обумовлено сторонами у пункті 4.1. договору поставки, «розрахунки проводяться шляхом оплати вартості поставленої партії товару протягом 45 банківських днів з дня поставки партії товару на підставі рахунку». Тобто, за основу визначення строку взяті не календарні дні, а банківські.

Статтею 637 ЦК України передбачено, що «тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу» (частина 1). У свою чергу, за статтею 213 «при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення слів».

Так, згідно із підпунктом 6 пункту 4 «Положення про порядок здійснення банками операцій за акредитивами», затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 03.12.2003 № 514, «банківський день - робочий день банку в тому місці, у якому повинна виконуватися дія, передбачена УПДА або іншими міжнародними документами, затвердженими МТП».

Отже, банківськими днями є робочі дні, а тому з урахуванням поставки 19.12.2017 початком перебігу строку оплати за договором отриманого товару є 20.12.2017, а закінченням 22.02.2018, оскільки 45 робочих (банківських) днів охоплюються саме цим календарним періодом. При цьому у названий період не включаються вихідні дні (субота та неділя, а також світкові дні, якими у відповідності до статті 73 Кодексу законів про працю України є 1 та 7 січня, з урахуванням переносу вихідного дня 7 січня на 8 січня.

Таким чином, невиконання відповідачем взятого на себе зобовязання по оплаті вартості придбаного товару у строк до 22.02.2018, є порушенням взятих ним на себе зобовязань та вказаних правових положень, оскільки він не скористався наявним правом на відмову від отримання частини партії товару та не зажадав її повернення після недопоставки іншої частини партії товару.

При цьому судом не прийняті до уваги заперечення відповідача щодо наявного взаємозвязку між невиконанням позивачем зобовязання з поставки всієї партії товару та неоплатою його частини відповідачем, оскільки, як зазначено вище, відповідач не скористався правом на відмову від переданої частини товару та його оплати, а тому, фактично, підтвердив власний обовязок щодо оплати вартості поставленого товару.

Водночас, суд також констатує невиконання позивачем взятих на себе зобовязань щодо поставки всієї партії товару та наявності повязаних з цим правових наслідків.

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення за первісним позовом суми пені, а за зустрічним позовом пені та штрафу, суд зазначає, що згідно із частиною 1 статті 199 ГК України «виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України».

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що «учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором», а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими «санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки», серед яких - застосування «штрафних санкцій».

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України «штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання».

Безпосередньо порядок визначення розміру штрафних санкцій наведений у статті 232 ГК України. Так, за цією статтею «законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається» (частина 1). «У разі якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення повязане з виконанням державного контракту … штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: …за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості» (частина 2). «У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором» (частина 4).

За приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Натомість у відповідності до статті 232 ГК України «вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено» (частина 3), а «нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано» (частина 6).

У статті 549 ЦК України конкретизовано визначення штрафних санкцій, а саме «пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання» (частина 1), а «штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання» (частина 2).

Таким чином, неустойка (пеня та штраф) має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобовязання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобовязання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобовязання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

З огляду на вказані правові приписи та фактичні обставини справи суд стверджує, що відповідач, порушивши зобовязання щодо оплати вартості придбаного товару у строк до 22.02.2018, повинен на підставі пункту 7.2. договору, сплатити позивачу пеню у сумі 2319,83 грн за період 23.02.2018 по 01.03.2018, виходячи з облікової ставки Національного Банку України 16% та заборгованості за цей період 378008,64 грн, а також пеню у сумі 19366,47 грн за період з 02.03.2018 по 25.04.2018, виходячи з облікової ставки Національного Банку України 17% та заборгованості за цей період 378008,64 грн, а всього - 21686,30 грн.

Відносно нарахованої відповідачем пені за період з 25.12.2017 по 19.07.2018 (тобто 207 днів) суд зазначає про помилкове її нарахування через невірне визначення дня початку строку невиконання зобовязання щодо поставки та закінчення можливого строку стягнення пені.

Так, як зазначено вище, початком перебігу строку невиконання позивачем зобовязання щодо поставки 20,6 тон дизельного палива є 20.12.2017, а не 25.12.2017, а тому закінченням строку правомірного нарахування пені (з огляду на положення частини 6 статті 232 ГК України) є 20.06.2018, тобто саме цей період складає шестимісячний строк можливого нарахування пені. Проте, суд не повноважний виходити за межі обрахованого позивачем строку у сторону збільшення, а тому строком правомірного нарахуванням пені є період з 25.12.2017 по 20.06.2018, тобто 178 днів.

Таким чином, позивач, порушивши зобовязання щодо поставки товару у встановлений строк та кількості, повинен на підставі пункту 7.3. договору, сплатити відповідачу пеню у сумі 96255,70 грн за період з 25.12.2018 по 20.06.2018, виходячи з наступного розрахунку: 540762,36 грн Х 178 днів (з 25.12.2017 по 20.06.2018) Х 0,1% = 96255,70 грн, а також штраф у розмірі 37853,37 грн, виходячи від вартості недопоставленого товару 540762,36 грн.

Суд також вказує, що безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобовязань передбачені приписами статті 625 ЦК України. Так, у відповідності до частини 2 цієї статті «боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу …, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань»

Таким чином, відповідач, порушивши грошове зобовязання, повинен, за вказаних правових приписів, сплатити позивачу 1926,29 грн річних за період з 23.02.2018 по 25.04.2018.

Аналізуючи заперечення позивача відносно зустрічного позову щодо нерозповсюдження правовідносин з поставки на 2018 рік та відсутності його обовязку з поставки 20,6 тон дизельного пального після спливу строку дії договору, суд зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 267 ГК України «договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік».

В укладеному між сторонами договорі ними визначено, що «договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2017, а в частині гарантійних термінів та взаєморозрахунків до моменту повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором» (пункт 10.1.).

Отже, сторонами визначений строк дії договору, а також обовязки сторін щодо взаєморозрахунків, а саме до моменту повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором.

У статті 180 ГК України надане визначення поняття «строку дії договору». Зокрема, «строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобовязання сторін, що виникли на основі цього договору… Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору» (частин 7).

Таким чином, закінчення строку дії договору поставки № 34Т від 15.12.2017 не звільняє позивача від відповідальності за його невиконання, а тому заперечення позивача проти заявленого зустрічного позову до уваги судом не прийняті.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати відповідачем 378008,64 основної заборгованості, 21686,30 грн пені та 1926,29 грн річних, а позивачем 96255,70 грн пені та 37853,37 грн штрафу, у добровільному порядку, доведеністю сторонами власних вимог, не спростування їх, суд вважає позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами такими, що підлягають частковому задоволенню у вказаних сумах. Інша частина первісного позову, а саме стягнення пені у сумі 6296,65 грн та річних у сумі 621,38 грн, а також зустрічного позову про стягнення пені у сумі 25956,60 грн є неправомірними та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати позивача на сплату судового збору за первісним позовом відповідно до платіжного доручення № 1427 від 27.04.2018 у сумі 6128,09 грн, які у відповідності до приписів статті 129 ГПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 6024,53 грн, виходячи із 98,31 % задоволених вимог.

Судовими витратами є також витрати відповідача на сплату судового збору за зустрічним позовом відповідно до платіжних доручень № 5400 від 24.05.2018 на суму 1833,18 грн та № 6267 від 17.07.2018 на суму 413,69 грн, які підлягають стягненню на підставі приписів статті 129 ГПК України з позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 2011,62 грн, виходячи із 89,53 % задоволених вимог.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України ,

у х в а л и в :

1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» (73000 м. Херсон, проспект Ушакова, буд. 4, ідентифікаційний код 04125695) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кворум -Нафта» (54003 м. Миколаїв, вул. Гречишникова, буд. 52, ідентифікаційний код 32938047) 378008,64 основної заборгованості, 21686,30 грн пені, 1926,29 грн річних та 6024,53 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині первісного позову у задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кворум -Нафта» (54003 м. Миколаїв, вул. Гречишникова, буд. 52, ідентифікаційний код 32938047) на користь Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» (73000 м. Херсон, проспект Ушакова, буд. 4, ідентифікаційний код 04125695) 96255,70 грн пені, 37853,37 грн штрафу та 2011,62 грн компенсації по сплаті судового збору.

6. В іншій частині зустрічного позову у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 19.07.2018

Суддя М.К. Закурін