ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 924/977/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівцукор"

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 (у складі колегії суддів: Дужич С.П. (головуючий), Огороднік К.М., Тимошенко О.М.)

та рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.12.2017 (суддя Вибодовський О.Д.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівцукор"

до Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)"

про стягнення 204 358,28 грн,

ВСТАНОВИВ:

20.10.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівцукор" (далі - ТОВ "Старокостянтинівцукор") звернулось до Господарського суду Хмельницької області із позовом до Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)" (далі - ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)") про стягнення 204 358,28 грн, з яких 88 824,54 грн - інфляційні втрати та 115 533,74 грн - річні відсотки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав зобов'язання з оплати отриманого товару за договором від 29.10.2013 №29/1-10/13, у зв'язку з чим на підставі ст. 625 ЦК України та умов договору у нього виник обов'язок зі сплати інфляційних втрат та 30% за період з 30.10.2013 по 17.10.2017.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 12.12.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий суд мотивував свої висновки тим, що оскільки позивачем пропущено позовну давність щодо основної заборгованості, то позовна давність спливла і щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.12.2017 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішенні місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 29.03.2018 ТОВ "Старокостянтинівцукор" звернулось з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.12.2017 і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що суди безпідставно не врахували, що невиконання відповідачем зобов'язань з оплати отриманого товару є триваючим правопорушенням, а тому не позбавляє позивача права вимагати сплати інфляційних втрат та відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України за весь час прострочення, в той час як відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)" подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанції встановлено, що 29.10.2013 між ТОВ "Старокостянтинівцукор" (продавець) та ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №29/1-10/13 (далі - договір), відповідно до якого продавець зобов'язався передати, а покупець оплатити і прийняти товар, кількість, номенклатура, ціна якого визначається відповідно до накладних на відпуск товару. Покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування на розрахунковий рахунок продавця коштів. Датою передачі (отримання) товару є дата вказана у видатковій накладні на товар. Датою оплати вважається дата, коли грошові кошти зараховані на банківський рахунок продавця.

Судами встановлено, що на виконання умов даного договору за накладною №873 від 29.10.2013 ТОВ "Старокостянтинівцукор" відвантажило, а ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)" отримало товар - продукти харчування на суму 97 076,00 грн.

У п. 5.6 договору сторони дійшли згоди про те, що у разі прострочення виконання зобов'язання покупець на вимогу продавця зобов'язаний сплатити 30% річних від простроченої суми.

31.07.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою №1 про виконання зобов'язання та здійснення оплати товару в сумі 97 076,00 грн, яка була отримана відповідачем 02.08.2017, однак залишена без відповіді.

04.09.2017 у зв'язку з невиконанням відповідачем вимоги про сплату боргу позивач направив відповідачу претензію №1 з вимогою сплатити борг в сумі 97 076,00 грн та попередив про можливість нарахування штрафних санкції в сумі 447 756,02 грн.

Суди встановили, що вказана претензія відповідачем також залишена без відповіді та задоволення.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 204 358,28 грн, з яких 88 824,54 грн - інфляційні втрати та 115 533,74 грн - 30% річних, які нараховані за період прострочення з 30.10.2013 по 17.10.2017.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, встановивши, що позивач свої зобов'язання за договором виконав і за накладною №873 від 29.10.2013, передав відповідачу товар, а відповідач, прийнявши товар в асортименті та кількості без будь-яких зауважень, однак свої зобов'язання в частині оплати отриманого товару не виконав, врахувавши положення ч. 1 ст. 692 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про те, що право вимоги про оплату переданого товару у позивача виникло 30.10.2013, а строк позовної давності щодо основного боргу за договором сплив 30.10.2016.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо).

Таким чином зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Отже, встановивши, що позовна давність щодо вимог про стягнення основного боргу спливла 30.10.2016 і позивач до суду з вимогами про стягнення такої заборгованості не звертався, в той час як звернувся до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, нарахованих на суму основного боргу за договором лише 20.10.2017, тобто після спливу позовної давності за основним боргом, то з урахуванням ст. 266 ЦК України суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про сплив позовної даності щодо вказаних додаткових позовних вимог.

Висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду України у справі № 918/329/16 (постанова від 26.04.2017) та у справі № 6-2751цс16 (постанова від 04.10.2017), оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин (за відсутності встановлених судами обставин пропуску позовної даності за основним боргом), про що правильно зазначено судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином, жодним чином не спростовує правомірності висновків судів попередніх інстанцій про те, що порушене право позивача може бути захищене судом лише з урахуванням позовної даності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків господарських судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують установленого судами.

Згідно з ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правомірності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових актів, то Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування законних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівцукор" залишити без задоволення.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.12.2017 у справі № 924/977/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді І.С. Міщенко

В.Г. Суховий