УХВАЛА

м. Київ

18.07.2018Справа № 910/3869/15-г
Суддя Господарського суду міста Києва Мандичев Д.В., розглянувши

заяву Головного державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В.

про затвердження мирової угоди

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі №910/3869/15-г позов Державного агентства резерву України задоволено в повному обсязі.

03.11.2017 на виконання вказаного рішення було видано наказ.

16.07.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від головного державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В. надійшла заява про передачу мирової угоди для затвердження до суду, який видав виконавчий документ, в якій заявник просить суд затвердити мирову угоду від 14.06.2018, укладену між Державним агентством резерву України та Акціонерним товариством «Перший київський машинобудівний завод» в процесі виконання рішення суду в справі №910/3869/15-г.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає наступне.

Частиною 7 статті 46 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

Положеннями статті 330 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що мирова угода, укладена між сторонами, або заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ. Питання затвердження мирової угоди у процесі виконання рішення, задоволення заяви про відмову стягувача від примусового виконання рішення вирішується судом протягом десяти днів з дня надходження до суду відповідної заяви, про що постановляється ухвала.

Водночас, за приписами частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Пунктом 2 частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

За даними автоматизованої системи документообігу господарського суду «Діловодство спеціалізованого суду» 16.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшло дві заяви головного державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В. про затвердження мирової угоди сторін, які було зареєстровано за вхідними номерами №01-20/6486/18 та №01-20/6488/18.

Заява за вхідним номером №01-20/6486/18 згідно протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана на розгляд судді Мандичеву Д.В., а заява №01-20/6488/18 - судді Омельченко Л.В.

Наразі, судом встановлено, що визначені заяви головного державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В. за своїм змістом та суттю є ідентичними, а отже, на думку суду, подання двох однакових заяв фактично вказує на зловживання процесуальними правами з боку заявника та намір до вчинення маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями.

У контексті зазначеного слід зауважити, що відповідно до частини 2 статті 193 Господарського процесуального кодексу України ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Тобто, одночасний розгляд судом обох поданих заяв про затвердження мирової угоди сторін, у разі їх задоволення, фактично може призвести до безпідставної видачі двох виконавчих документів, що могли б бути пред'явлені до примусового виконання у визначеному чинним законодавством України порядку.

При цьому, судом прийнято до уваги, що частиною 4 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Крім того, слід зазначити, що у даному випадку визнання наведених вище дій головного державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В. зловживанням процесуальними правами, у розумінні статті 43 Господарського процесуального кодексу України, ніяким чином не є обмеженням доступу до правосуддя та реалізації права сторін на укладання мирової угоди з урахуванням наступного.

Згідно приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України», від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

За таких обставин, за висновками суду, подання у даному випадку головним державним виконавцем Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В. двох ідентичних заяв про затвердження мирової угоди а процесі виконання рішення суду в справі №910/3869/15-г фактично є зловживанням процесуальними правами у розумінні пункту 2 частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України визначено правові наслідки встановлення судом обставин зловживання учасниками судового процесу своїми процесуальними правами. Зокрема, визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

За таких обставин, беручи до уваги наявність обставин зловживання процесуальними правами, суд дійшов висновку про повернення заяви головного державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В. про затвердження мирової угоди.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 43, 232 - 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Заяву (з доданими до неї документами) головного державного виконавця Солом'янського відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пішковцій О.В. про затвердження мирової угоди повернути заявникові.

Згідно з ч. 2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Дана ухвала може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.В. Мандичев