КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2018 р. Справа№ 918/115/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Національного банку України

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016

у справі №918/115/16 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Кириченко Лариси Калениківни

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України

про усунення перешкод у користуванні майном та визнання договору іпотеки припиненим

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

17.02.2016 Фізична особа-підприємець Кириченко Лариса Калениківна (надалі - ФОП Кириченко Л.К., позивач) звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк», відповідач) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання відповідача подати до органу державної реєстрації права власності на нерухоме майно заяву про припинення договору іпотеки від 20.03.2008 №47/Zсмбіп-08 та про вилучення записів про обтяження спірного майна з реєстру іпотек та єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; про визнання припиненим договору іпотеки від 20.03.2008 №47/Zсмбіп-08, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. за реєстраційним №957, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (надалі - ТОВ «Укрпромбанк») (іпотекодержатель) та ФОП Кириченко Л.К. (іпотекодавець).

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що з огляду на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.04.2013 у справі №5019/15/12 про відмову в задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008 у зв'язку з відсутністю документів про видачу кредиту, а також рішення Господарського суду Рівненської області від 04.03.2014 у справі №918/1948/13, відповідно до якого було відмовлено в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з пропуском строків позовної давності, позивач вважає, що первісне зобов'язання, на підставі якого виникла іпотека за іпотечним договором №47/Zсмбіп-08 від 20.03.2008, є припиненим, з огляду на що зазначає про незаконне утримання в іпотеці нерухомого майна, що є предметом даного іпотечного договору.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24.03.2016 справу № 918/115/16 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16 позов задоволено частково, зобов'язано ПАТ «Дельта Банк» подати державному реєстратору прав на нерухоме майно заяву про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна - іпотеки відносно таких об'єктів: земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (№ запису про іпотеку в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14268363); квартира за адресою: АДРЕСА_1 (№ запису про іпотеку в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14267164), а також заяву про державну реєстрацію припинення обтяження - заборони відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (№ запису про обтяження в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14267551), стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ФОП Кириченко Л.К. судовий збір у розмірі 1 378,00 грн, в іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, встановлених рішеннями Господарського суду Рівненської області від 19.04.2013 у справі №5019/15/12 та від 04.03.2014 у справі №918/1948/13, які набрали законної сили, а саме, з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження надання позивачеві кредиту за кредитним договором №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, в забезпечення виконання зобов'язань, за яким було укладено іпотечний договір №47/Zсмбіп-08 від 20.03.2008 та внесено відповідні записи до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; чинним законодавством встановлено, що іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобов'язання, а також вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі чинних договорів.

Враховуючи, що зобов'язання, яке могло виникнути в майбутньому щодо повернення кредитних коштів позичальником за кредитним договором №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, та яке було забезпечене іпотекою за іпотечним договором №47/Zсмбіп-08 від 20.03.2008, фактично не виникло протягом строку кредитної лінії, передбаченої договором, у зв'язку з ненаданням кредиту, та не може виникнути у майбутньому, оскільки зобов'язання банку щодо видачі кредиту є таким, що припинене неможливістю його виконання, суд дійшов висновку про відсутність станом на час розгляду справи законних підстав для існування обтяження належного позивачеві нерухомого майна, що виникло на підставі іпотечного договору, у зв'язку з припиненням іпотеки за іпотечним договором №47/Zсмбіп-08 від 20.03.2008.

З огляду на те, що обтяження нерухомого майна іпотекою та перебування відомостей про обтяження майна (заборони відчуження) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна перешкоджає здійсненню власником правомочності щодо розпорядження своїм майном, суд дійшов висновку, що позивач у даній справі вправі вимагати у відповідача усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном в силу положень ст. 391 Цивільного кодексу України шляхом зобов'язання відповідача подати заяву державному реєстратору про припинення відповідних обтяжень майна.

Відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про визнання припиненим договору іпотеки від 20.03.2008 №47/Zсмбіп-08, суд виходив з того, що права іпотекодавця підлягають судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки; враховуючи неможливість суду вийти за межі предмету та підстав позову, останній дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. При цьому, суд зауважив, що заявлена позивачем вимога про визнання договору припиненим в жодному разі не може призвести до поновлення порушеного права позивача, а отже обраний останнім спосіб захисту в будь-якому випадку не є ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, за висновком суду, не існує об'єктивного невизнання права позивача іпотекодержателем, а саме, невизначеності у правовідносинах сторін за іпотечним договором, оскільки по суті у рішенні суду про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки суд фактично дійшов висновку про відсутність у іпотекодавця зобов'язання щодо повернення кредиту з огляду на відсутність доказів його надання.

Разом з цим, суд відмовив відповідачеві в задоволенні його заяви про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що даний інститут до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном не застосовується, оскільки порушення прав особи триває у часі, зауваживши, що така правова позиція викладена Верховним Судом України в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013.

Не погоджуючись із рішенням суду, Національний банк України (особа, яка не брала участі в справі) звернувся 03.11.2017 через Господарський суд міста Києва до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених вимог та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Національний банк України наголошував на тому, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується прав та обов'язків скаржника, якого не було залучено до участі у справі, порушує його права на предмет спору; при здійсненні оцінки преюдиційних фактів судом було неправильно встановлено їх зміст, оскільки за відсутності факту видачі кредитних коштів неможливе існування похідного зобов'язання щодо його забезпечення (іпотеки), а відтак, відсутні підстави для покладення на відповідача зобов'язання з його вилучення; резолютивна частина оскаржуваного рішення суперечить мотивувальній його частині; судом порушено та неправильно застосовано ст.ст. 11, 213, 631 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 поновлено Національному банку України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною скаргою, встановлено ФОП Кириченко Л.К. та уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирову В.В. строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та заперечень щодо заявленого скаржником клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що в апеляційній скарзі відсутні будь-які обґрунтування та докази, що спростовували б висновки суду, не конкретизовано які саме норми матеріального права порушено судом; факт утримання відповідачем майна в іпотеці підтверджено витягами з Реєстру прав власності та майнових прав, а тому твердження апелянта про порушення судом норм процесуального права щодо доказування та подання доказів є безпідставними.

Крім того, позивач наголошував на тому, що апелянтом не наведено обґрунтувань, яким чином оскаржуване рішення впливає на права та обов'язки Національного банку України, у зв'язку з чим просив закрити апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 клопотання Національного банку України про залучення його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, задоволено та залучено його до участі у справі, розгляд апеляційної скарги Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16 призначено на 18.06.2018, повторно встановлено уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирову В.В. строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду 14.06.2018 від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності останнього.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 та від 02.07.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №918/115/16 оголошувались перерви на 02.07.2018 та 16.07.2018 відповідно.

12.07.2017 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач посилався на відсутність факту видачі кредитних коштів за кредитним договором №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, що було встановлено судовими рішеннями у справах №5019/15/12 та №918/1948/13, при цьому, не спростовано апелянтом належними та допустимими доказами, а саме, шляхом оскарження та скасування вказаних рішень, у зв'язку з чим у Національного банку України відсутні будь-які права за кредитним договором, а відтак, наявні підстави для закриття провадження у справі, оскільки оскаржуваним рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувались.

16.07.2017 до початку судового засідання через канцелярію Київського апеляційного господарського суду апелянтом з супровідним листом подані докази надання коштів за кредитним договором та виконання зобов'язань за ним, а представником уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» надано додаткові письмові пояснення.

Позивач у судове засідання свого представника не направив, про місце та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване поштове відправлення про вручення останньому 06.07.2018 копії ухвали суду про перерву у розгляді справи.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності позивача, враховуючи подану останнім заяву про розгляд справи за його відсутності, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі вказаної особи.

У судовому засіданні колегією суддів оголошено про надходження від позивача клопотання про закриття апеляційного провадження.

Поставивши на обговорення заявлене позивачем клопотання, вислухавши думку учасників справи, які висловили позицію щодо відсутності підстав для закриття апеляційного провадження, колегія суддів, порадившись, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 91 ГПК України в редакції Закону України від 06.11.1991 N1798-XII, чинній станом на час звернення з апеляційною скаргою, встановлено, що сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 254 ГПК України, відповідно до якої учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Стаття 129 Конституції України визначає одними з основних засад судочинства законність та забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом. Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають.

У відповідності до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Законом встановлено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Частина 2 статті 4 ГПК України містить перелік суб'єктів, право на звернення яких до господарського суду є обмеженим. Це означає, що право на звернення до господарського суду повинно бути прямо передбачене законодавчими актами України.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу, що законодавством передбачений виключний перелік суб'єктів, які вправі оскаржити в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду у випадку наявності підстав для цього. Визначаючи коло вказаних суб'єктів, законодавство передбачає попередню участь апелянта у справі з певним процесуальним статусом, за винятком випадків, коли рішення стосується прав та обов'язків скаржника, який не брав участь у справі.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, скаржник - Національний банк України не був учасником справи під час її розгляду, проте місцевим господарським судом при прийнятті вказаного рішення було вирішено питання, які безпосередньо стосуються прав та обов'язків вказаної особи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно з п. 3, ч. 1 ст. 7, ст. 25 вказаного Закону Національний банк України виступає кредитором останньої інстанції для банків і організує систему рефінансування.

На підставі вказаних положень законодавства, з метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» вимог Національного банку України за наданими ним кредитами, майнові права по кредитному договору №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008 були передані у заставу Національному банку України за договором застави майнових прав від 06.10.2009 №51/64/144/39/86/ЗМп-2 зі змінами, внесеними договором №1 від 20.07.2010 (а.с. 74-92, т. 3).

З огляду на те, що предметом спору у даній справі є вимога про усунення перешкод у користуванні майном, яке було передано в іпотеку, що забезпечує виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, а також вимога про припинення іпотечного договору з підстав припинення основного зобов'язання (зобов'язання за кредитним договором), враховуючи, що Національним банком України прийняті в заставу майнові права за таким кредитним договором, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішенням у даній справі вирішено питання про права та інтереси апелянта, як заставодержателя майнових прав, забезпечених іпотекою на нерухоме майно, щодо якого зобов'язано відповідача подати державному реєстратору заяви про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

За вищевказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, у зв'язку з чим клопотання позивача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 16.07.2018 представники скаржника та відповідача підтримали вимоги апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

16.07.2018 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників апелянта та відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 20.03.2008 між ТОВ «Укрпромбанк» (у тексті договору - банк) та ФОП Кириченко Л.К. (у тексті договору - позичальник) було укладено кредитний договір № 47СМБ-АПЗ на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії (далі - Кредитний договір), за умовами якого, з урахуванням додатків № 1 та № 2 до цієї угоди, банк зобов'язався відкрити позичальнику відновлювальну відкличну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надати кредитні кошти еквівалентом 76 000 євро з валютою ліміту кредитування - євро, та валютою кредиту - гривня, євро строком з 20 березня 2008 року по 19 березня 2013 року (строк кредитної лінії) під 11,5% процентів річних.

Відповідно до пункту 1.2 Кредитного договору відновлювальна мультивалютна кредитна лінія - це кредитна лінія, при якій ліміт кредитування визначається у вигляді максимальної суми кредитних коштів, визначеної у валюті ліміту, що може знаходитися у користуванні позичальника на будь-яку дату протягом строку дії цього договору; у разі часткового або повного повернення кредиту позичальник може повторно отримати кредит в межах зазначеного ліміту кредитування протягом строку кредитної лінії.

Пунктом 2.1 Кредитного договору визначено, що видача кредитних коштів в межах кредитної лінії здійснюється окремими частинами (траншами), у будь-якій з валют кредиту, передбачених пунктом 1.1 цього договору в сумі, що не перевищує невикористаний ліміт кредитування. Підставою для видачі кожного окремого траншу є заява позичальника.

У пункті 2.2 Кредитного договору сторони передбачили, що для обліку строкової заборгованості позичальника за кредитом банк відкриває позичкові рахунки у кожній з передбачених пунктом 1.1 цього договору валют кредиту (кожен з яких надалі - "позичковий рахунок"): у гривнях № 269 та у євро № 269.

Порядок надання кредитних коштів, визначений пунктом 2.3 Кредитного договору, в якому встановлено, що надання кожного траншу здійснюється шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника № 269, відкритий в Рівненській філії ТОВ «Укрпромбанк», або шляхом оплати з позичкового рахунку розрахункових документів позичальника (у випадках, коли це дозволено чинним законодавством України).

Додатковими договорами від 21.04.2008 № 1, від 07.05.2008 № 2, від 02.06.2008 № 3, від 23.10.2008 № 4 та від 13.10.2009 № 5 до даного Кредитного договору сторонами вносилися зміни щодо збільшення ліміту кредитування до 200 000,00 євро та процентної ставки.

На виконання умов договору, сторонами погоджено Графік зменшення ліміту кредитування (повернення заборгованості за кредитом), що є додатком №1 до Кредитного договору та Графік зменшення ліміту кредитування (повернення заборгованості за кредитом), що є додатком №2 до Кредитного договору, з урахуванням збільшення ліміту кредитування до 200 000,00 євро та процентної ставки (а.с. 17-18, т. 1).

20.03.2008 між ТОВ «Укрпромбанк» (у тексті договору - іпотекодержатель) та ФОП Кириченко Л.К. (у тексті договору - іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №47/Zсмбіп-08, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., зареєстрований в реєстрі за №957 (далі - Іпотечний договір), згідно з п. 1.1 якого іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008 (а також будь-якими змінами і доповненнями до нього, в тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо) (надалі - Кредитний договір), укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого останній зобов'язаний іпотекодержателю по 27 лютого 2018 року включно, у порядку строки та на умовах, встановлених Кредитним договором, повернути кредит у розмірі 76 000 євро 00 євроцентів, сплатити проценти за користування ним у гривнях у розмірі 11,5% річних, у євро у розмірі 11,5% річних, комісії та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених Кредитним договором (надалі - Основне зобов'язання).

Предметом іпотеки за цим Іпотечним договором є нерухоме майно:

- трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54,3 кв.м, до складу якого згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Рівненське міське Бюро технічної інвентаризації» за №18014812 від 06.03.2008 входять: квартира трикімнатна, матеріали стін - шлак, розмір житлової площі 32,2 кв.м, загальна площа - 54,3 кв.м (далі -предмет іпотеки 1);

- земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0452 га. Цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі - предмет іпотеки 2).

Предмет іпотеки 1 та предмет іпотеки 2 разом становлять Предмет іпотеки.

За умовами п. 2.1.4. Іпотечного договору, іпотекодержатель має право у випадку невиконання Основного зобов'язання звернути стягнення на Предмет іпотеки.

У випадку порушення іпотекодавцем та/або позичальником обов'язків за цим та/або Кредитним договором, в тому числі прострочення сплати чергових платежів по поверненню кредитних коштів та/або процентів та/або комісій, штрафів, вимагати дострокового виконання Основного зобов'язання, а разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку» та цим договором (п. 2.1.6. Іпотечного договору).

Згідно з п. 4.1. та п. 4.3. Іпотечного договору іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані належним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладенні Кредитного договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у випадку невиконання та/або неналежного виконання зобов'язань за Кредитним договором та Іпотечним договором, а також у інших випадках, передбачених Кредитним договором, Іпотечним договором та чинним законодавством України. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє по дату повного виконання зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором. У випадку продовження строків виконання зобов'язань за Кредитним договором (шляхом укладення додаткових договорів до нього), іпотека, передбачена цим договором, зберігається до повного виконання вказаних зобов'язань (п. 6.2. Іпотечного договору).

21.04.2008 між ТОВ «Укрпромбанк» (у тексті договору - іпотекодержатель) та ФОП Кириченко Л.К. (у тексті договору - іпотекодавець) було укладено Додатковий договір №1 до Іпотечного договору №47/Zсмбіп-08 від 20.03.2008, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., зареєстрований в реєстрі за №1488, відповідно до якого п. 1.1. Іпотечного договору викладено у наступній редакції: «Іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за Кредитним договором (а також будь-якими змінами і доповненнями до нього, в тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо), укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого останній зобов'язаний іпотекодержателю по 19 березня 2013 року включно, у порядку строки та на умовах, встановлених Кредитним договором, повернути кредит у розмірі 200 000 євро 00 євроцентів, сплатити проценти за користування ним у гривнях у розмірі 11,5% річних, у євро у розмірі 12,0% річних, комісії та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених Кредитним договором (надалі - основне зобов'язання)».

Як встановлено судом першої інстанції, державним реєстратором 28.03.2008 було зареєстровано в Державному реєстрі іпотек обтяження нерухомого майна іпотекою, що виникла на підставі договору іпотеки №47/Zсмбіп від 20.03.2008: боржник Кириченко Лариса Калениківна, об'єкт нерухомого майна - земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_2) за адресою АДРЕСА_1 (номер запису про іпотеку в Державному реєстрі іпотек - 6893073).

Також 28.03.2008 державним реєстратором було зареєстровано в Державному реєстрі іпотек обтяження нерухомого майна іпотекою, що виникла на підставі договору іпотеки №47/Zсмбіп від 20.03.2008: боржник Кириченко Лариса Калениківна, об'єкт нерухомого майна - квартира за адресою АДРЕСА_1 (номер запису про іпотеку в Державному реєстрі іпотек - 6892967).

Вказана інформація підтверджується наданими позивачем 20.05.2016 відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ інформаційної довідки - 59434464 від 19.05.2016) (а.с. 125-128, т. 1).

У подальшому 30.06.2010 між ПАТ «Дельта Банк» (у тексті договору Дельта Банк), ТОВ «Укрпромбанк» (у тексті договору - Укрпромбанк) та Національним банком України (у тексті договору - Національний банк) було укладено трьохсторонній договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку (а.с. 153-158, т. 1).

Пунктом 4.2 зазначеного договору передбачено, що внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, йому переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Згідно з п. 11.1 договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010 цей договір вважається укладеним і набирає чинності в день його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками їх печаток та нотаріального посвідчення.

Додатком №2 до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010 встановлено «Перелік кредитних та забезпечувальних договорів», в якому, в тому числі, зазначений Кредитний договір №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008.

Як правильно вказав місцевий господарський суд, наведені обставини щодо укладення вищезазначених договорів були встановлені рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.03.2014 у справі №918/1948/13, тому не потребують повторного доведення в силу ст. 35 ГПК України в редакції Закону України від 06.11.1991 N1798-XII, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення у даній справі.

Так, рішенням Господарського суду Рівненської області від 19.04.2013 у справі №5019/15/12 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ФОП Кириченко Л.К. про стягнення заборгованості в сумі 2 699 950,34 грн за кредитним договором № 47СМБ-АПЗ на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 20.03.2008, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.06.2013, у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів ФОП Кириченко Л.К., а відтак, і наявності у неї заборгованості за спірним договором, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог щодо повернення сум кредитних коштів, а також позовних вимог щодо нарахування відсотків за користування кредитом, комісії за кредитом та нарахування пені в зв'язку з несвоєчасною сплатою вказаних сум.

Крім того, рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.03.2014 у справі №918/1948/13 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ФОП Кириченко Л.К. про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає всього 3 844 070,55 грн, в задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів ФОП Кириченко Л.К., а відтак, і наявності в останньої заборгованості за Кредитним договором, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог щодо звернення стягнення на: предмет іпотеки 1 - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54,3 кв.м., предмет іпотеки 2 - земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0452 га, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає всього 3 844 070,55 грн. Також у вказаному рішенні зазначено, що позовна заява ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки датована 12 грудня 2013 року, у зв'язку з чим позивачем у справі №918/1948/13 пропущено термін для пред'явлення позову.

Посилаючись на обставини, встановлені вищевказаними судовими рішеннями, 02.02.2016 позивач направив на адресу відповідача вимогу подати до органу державної реєстрації права власності на нерухоме майно заяву про припинення договору іпотеки від 20.03.2008 та вилучення записів про обтяження спірного майна з реєстру іпотек та єдиного реєстру відчуження об'єктів нерухомого майна. Вказані дії вчинити протягом трьох днів з моменту отримання даної вимоги (а.с. 9, 22, т. 1).

З огляду на те, що зазначена вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, вказуючи на ту обставину, що первісне зобов'язання, на підставі якого виникла іпотека за Іпотечним договором №47/Zсмбіп-08 від 20.03.2008 є припиненим, а відтак, відповідач незаконно утримує в іпотеці нерухоме майно, що є предметом іпотеки, чим порушує права та законні інтереси позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном, останній звернувся з даним позовом до суду.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю та доведеністю позивачем своїх вимог та, відповідно, з прийнятим судовим рішенням про часткове задоволення позову ФОП Кириченко Л.К., виходячи з наступного.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, за правовою природою укладений між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк» договір на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 20.03.2008 №47СМБ-АПЗ є кредитним договором, за яким відповідно до статті 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як було зазначено вище, виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором було забезпечено іпотекою за укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ФОП Кириченко Л.К. іпотечним договором №47/Zсмбіп-08 від 20.03.2008.

Відповідно до частини 1 статті 572, частини 1 статті 575 ЦК України в силу застави (іпотеки, якщо у заставі нерухоме майно) кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 576 ЦК України встановлено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно зі ст. 573 ЦК України заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 цього Закону визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх в майбутньому.

Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За приписами частини 1 статті 4 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», чинного на дату реєстрації іпотеки за договором іпотеки №47/Zсмбіп від 20.03.2008, обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Статтею 23 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі: договору застави (іпотеки) нерухомого майна; ухвали суду про забезпечення позову; рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно; рішення суду про визнання власника нерухомого майна банкрутом; постанови органів досудового слідства, державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом.

При цьому, відповідно до чинного на дату реєстрації іпотеки за Іпотечним договором №47/Zсмбіп від 20.03.2008 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 N31/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.082004 N85/5), Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (далі - Реєстр заборон) - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони, арешти; видані витяги з Реєстру заборон.

Пунктом 2.1. наведеного Положення передбачено, що підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна є, зокрема, накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом - Реєстратором заборони відчуження на об'єкти нерухомого майна.

Так, 20.03.2008 державним реєстратором було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження (заборону на нерухоме майно), що виникло на підставі договору іпотеки №47/Zсмбіп від 20.03.2008: суб'єкт обтяження: Кириченко Лариса Калениківна, об'єкт нерухомого майна - квартира за адресою АДРЕСА_1 (номер запису про іпотеку в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - 6829261) (а.с. 165, т. 1).

З доданої до апеляційної скарги копії договору застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-2, укладеного 06.10.2009 між Національним банком України та ТОВ «Український промисловий банк», зокрема, п.1.1 вбачається, що предметом застави за цим договором є майнові права за кредитними та генеральними договорами, що укладені між Заставодавцем та суб'єктами господарювання, перелік яких викладено у Додатку №1 до цього договору застави.

Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 договору застави майнових прав боржниками щодо Заставодавця є суб'єкти господарювання, перелік яких наведено у Додатку №1 до цього договору застави, що є його невід'ємною частиною, а надана застава забезпечує виконання Заставодавцем вимог Заставодержателя за кредитами рефінансування (а.с.74 т. 3).

30.06.2010 між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України було укладено трьохсторонній договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк».

Згідно п. 3.2 вказаного трьохстороннього договору внаслідок переведення боргу за кредитними зобов'язаннями Укрпромбанку на користь Дельта Банку після настання терміну передачі прав вимоги та кредитних зобов'язань Укрпромбанку, вказаного в п.8.1 цього Договору, всі вимоги щодо виконання кредитних зобов'язань Укрпромбанку Національний банк пред'являтиме до Дельта Банку.

Відповідно до п.4.3 цього ж Договору Дельта Банку у власність переходять (відступаються) права вимоги за зобов'язаннями, визначеними в п.п.1.7, 4.1. цього договору в обсязі і на умовах, що існували на момент передачі цих прав (а.с.155 т. 1).

20.07.2010 ПАТ між «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України було підписано Договір №1 про внесення змін та доповнень до Договору застави майнових прав від 06.10.2009 №51/64/144/39/86/ЗМП-2, з Додатку №1 до якого вбачається про включення до нього кредитного договору № 47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ФОП Кириченко Л.К.

Поряд з цим, у вказаному Додатку відображено залишки за кредитом позичальника ФОП Кириченко Л.К. перед банком станом: на 20.05.2010 (код валюти 978, євро) - 827 425,96 грн (еквівалент у гривні) та (код валюти гривня) - 776 000,00 грн; станом на 01.06.2010 (код валюти 978, євро) - 824 413,30 грн (еквівалент у гривні) та (код валюти гривня) - 776 000,00 грн; станом на 01.07.2010 (код валюти 978, євро) - 814 849,90 грн (еквівалент у гривні) та (код валюти гривня) - 776 000,00 грн (а.с.91-92 т.3).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ПАТ «Дельта Банк» став новим кредитором за вимогами ТОВ «Укрпромбанк» за Кредитним договором № 47СМБ-АПЗ від 20.03.2008 щодо ФОП Кириченко Л.К.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2011 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ФОП Кириченко Л.К. про стягнення заборгованості в сумі 2 699 950,34 грн за кредитним договором № 47СМБ-АПЗ на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 20.03.2008.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 19.04.2013 у справі №5019/15/12, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.06.2013, у задоволенні вказаного позову було відмовлено з тих підстав, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів ФОП Кириченко Л.К., а відтак, і наявності у неї заборгованості за спірним договором, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог щодо повернення сум кредитних коштів, а також позовних вимог щодо нарахування відсотків за користування кредитом, комісії за кредитом та нарахування пені.

Крім того, ПАТ «Дельта Банк» зверталося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ФОП Кириченко Л.К. про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає всього 3 844 070,55 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.03.2014 у справі №918/1948/13 в задоволенні вказаного позову було відмовлено з тих підстав, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів ФОП Кириченко Л.К., а відтак, і наявності в останньої заборгованості за Кредитним договором, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог щодо звернення стягнення на: предмет іпотеки 1 - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54,3 кв.м., предмет іпотеки 2 - земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0452 га, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає всього 3 844 070,55 грн. Також у вказаному рішенні зазначено, що позовна заява ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки датована 12 грудня 2013 року, у зв'язку з чим позивачем у справі №918/1948/13 пропущено термін для пред'явлення позову.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з доводами позивача та висновком суду першої інстанції про те, що зазначені у вказаних судових рішеннях обставини справи вважаються такими, що не потребують доведення у даній справі, тобто є преюдиційними фактами, з огляду на наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який, inter alia (серед іншого), вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає в тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах Желтяков проти України, № 4994/04, від 09.06.2011).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991, яка була чинна станом на час прийняття оскаржуваного рішення, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна за змістом норма міститься і у чинному ГПК України, відповідно до ч. 4 ст. 75 якого встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Водночас, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що попри наявність у Національного Банку України прав та інтересів на предмети спорів у справах №5019/15/12, №918/1948/13, що розглядались Господарським судом Рівненської області, останній участі у розгляді справ не приймав, що не дає суду підстав, з огляду на приписи ч. 3 ст. 35 ГПК України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення, для визнання встановлених цим судом обставин, преюдиціальними.

Разом з тим, частиною 5 ст. 75 ГПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

На переконання колегії суддів, висновки у вищезазначених судових рішеннях щодо недоведеності ПАТ «Дельта Банк» належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів ФОП Кириченко Л.К. за Кредитним договором № 47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, не можуть вважатися встановленими судом обставинами, оскільки такі є лише оцінкою наданих сторонами доказів. При цьому, в жодному із зазначених рішень не було вказано про встановлення судом факту невидачі банківською установою кредитних коштів та відповідно, неотримання таких коштів позивачем.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з надання кредитних коштів підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній станом на дату укладення договору (надалі - Закон), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У Наказі Державної податкової служби України від 05.07.2012 №583 «Про затвердження Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів» вказано, що первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 254 від 18.06.2003, визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. вищевказаного Положення №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З урахуванням вищевикладеного, судом апеляційної інстанції банківські виписки приймаються як належні докази на підтвердження належного виконання ТОВ «Укрпромбанк» зобов'язання по видачі позивачеві кредиту за договором №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту отримання ФОП Кириченко Л.К. кредитних коштів за Кредитним договором № 47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, апелянтом були надані копії матеріалів кредитної справи, зокрема, виписки по позичковому рахунку № 269, який вказаний у п.п. 2.2., 2.3 Кредитного договору (а.с. 15-34, т. 4).

З вказаних виписок вбачається, що згідно меморіального ордеру № 6203 від 20.03.2008 було проведено операцію із зарахування на поточний рахунок 269 коштів у розмірі 602 000,00 грн, згідно меморіального ордеру №11478 від 21.04.2008 - 200 000,00 грн, згідно меморіального ордеру №11778 від 23.04.2008 - 70 000,00 грн.

Крім того, вказаними виписками підтверджується здійснення погашення кредиту шляхом перерахування (списання) з поточного рахунку №269 на позичковий №269 грошових коштів у розмірі 163 660,00 грн (дата операції 20.08.2018) та погашення через касу з рахунку №100179001 на позичковий №269 грошових коштів у розмірі 96 000,00 грн (дата операції 13.09.2008).

У подальшому, у зв'язку із простроченням оплати, аналітичні рахунки з обліку заборгованості змінювались на підставі розпоряджень ТОВ «Укрпромбанк», що відображено в умовах додаткового договору № 2 до Кредитного договору, а тому частина банківських виписок містить додаткові цифри у рахунках з обліку кредиту.

Таким чином вказані виписки сформовані у відповідності до нормативних документів з належними реквізитами для такого документу.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що надання банком кредитних коштів відбувалося за заявами ФОП Кириченко Л.К. на отримання кредиту та за клопотаннями про видачу траншів кредитної лінії (а.с. 62-74, т. 4), що свідчать про волевиявлення позивача на отримання вказаних грошових коштів, а також на підставі відповідних розпоряджень бухгалтерії банку, що підтверджують дозвіл кредитної установи на проведення таких операцій (а.с. 88-97, т. 4).

Також апелянтом представлено суду копію заяви ФОП Кириченко Л.К. від 08.10.2008, яка адресована керуючому РФ ТОВ «Укрпромбанк» про надання їй довідки про залишок кредиторської заборгованості, рух коштів по особовому рахунку за період кредитування, а також копію листа-відповіді позивача на письмову вимогу банку щодо усунення порушення №361 від 10.03.2010 (а.с. 14, 107, т. 4), зі змісту яких вбачається, що позивач, здійснюючи переписку з банком цікавився лише залишком кредиторської заборгованості, не визнавав строку погашення кредиту, проте заперечень щодо наявності такої заборгованості через факт невидачі кредитних коштів банку не висував.

З огляду на вищевикладене, наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності підтверджується отримання позивачем кредитних коштів за Кредитним договором № 47СМБ-АПЗ від 20.03.2008.

При цьому, суд апеляційної інстанції зважає на наявну в матеріалах кредитної справи копію позовної заяви ФОП Кириченко Л.К. до Рівненської філії ТОВ «Укрпромбанк» про розірвання кредитного договору №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, з 21.01.2010, у якій позичальник посилається на видачу кредиту в іноземній валюті, а не у зв'язку з ненаданням кредитних коштів.

Хоча матеріали справи не містять, а сторонами не представлено суду будь-яких доказів щодо порушення судом провадження за вказаною позовною заявою, проте колегія суддів вважає, що дана заява слугує непрямим доказом, який у сукупності з іншими доказами у справі, доводить факт отримання позивачем кредитних коштів за такою угодою.

Водночас, колегією суддів враховано, що за приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Враховуючи, що вищевказані докази були подані Національним банком України, якого не було залучено до участі у справі судом першої інстанції та який дізнався про наявність оскаржуваного рішення лише у жовтні 2017 року після отримання від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» листа про виконання рішення у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин неподання апелянтом вищевказаних документів до суду першої інстанції, а відтак, наявність підстав для їх прийняття у відповідності до ч. 3 ст. 269 ГПК України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 1 ГПК України в редакції Закону №1798-ХІІ, яким керувався суд першої інстанції на час розгляду та вирішення спору, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з частиною 2 статті 20 ГПК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Кожна особа у відповідності до приписів статті 15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, а факти порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У відповідності до статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Разом з тим, враховуючи встановлений колегією суддів факт отримання позивачем кредитних коштів на підставі Кредитного договору №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008, відсутність доказів, що підтверджують припинення зобов'язань за ним, а також припинення зобов'язань за договором іпотеки від 20.03.2008 №47/Zсмбіп-08, апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав та інтересів позивача у зв'язку з наявністю записів про обтяження переданого в іпотеку нерухомого майна з реєстру іпотек та реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ФОП Кириченко Л.К. про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання відповідача подати до органу державної реєстрації права власності на нерухоме майно заяву про припинення договору іпотеки від 20.03.2008 №47/Zсмбіп-08 та про вилучення записів про обтяження спірного майна з реєстру іпотек та єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

З огляду на встановлене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо преюдиціальності факту, встановленого у рішенні Господарського суду Рівненської області від 04.03.2014 у справі №918/1948/13, яким ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як похідного зобов'язання, у зв'язку з тим, що іншим рішенням цього ж суду у справі №5019/15/12 відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором №47СМБ-АПЗ від 20.03.2008 у зв'язку з недоведенням позивачем факту видачі кредитних коштів, тобто у зв'язку з відсутністю в особи, що звернулася з позовом до суду порушеного права.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Господарським судом Рівненської області при розгляді спору у справі №918/1948/13 також було застосовано приписи статей 256, 257 ЦК України, якими визначено строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Оскільки наведені законодавчі положення застосовуються лише за умови наявності в особи порушеного права чи інтересу, за захистом якого вона звернулася до суду, при цьому Господарський суд Рівненської області дійшов висновку про недоведеність банком свого порушеного права, твердження ФОП Кириченко Л.К. про відмову судом у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з підстав пропуску ним строку позовної давності для звернення до суду, є помилковими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що подана відповідачем заява від 27.05.2016 про застосування строку позовної давності до заявлених ФОП Кириченко Л.К. вимог, не підлягає розгляду та задоволенню, оскільки права позивача, за наведених нею обставин, не є порушеними відповідачем.

При цьому, враховуючи визначені ч. 1 ст. 269 ГПК України межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, з огляду на оскарження апелянтом рішення у даній справі лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів не надає оцінку правомірності висновків місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про визнання припиненим договору іпотеки від 20.03.2008 №47/Zсмбіп-08, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. за реєстраційним №957.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, вважає апеляційну скаргу Національного банку України такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16 - скасуванню частково, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у зв'язку з її задоволенням, у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 у справі №918/115/16 скасувати частково.

3. Постановити у справі №918/115/16 нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кириченко Лариси Калениківни (35302, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9; ідентифікаційний код 00032106) 3 031 (три тисячі тридцять одну) грн 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №918/115/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.07.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська