ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2018 р. Справа № 922/1405/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Косенко К.Д.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Годзь Олени Олександрівни, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця Ващенко Галини Юліївни, м. Харків
про стягнення 290212,37 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Ієвлєва Н.В. (довіреність № 831 від 13.06.2018);

відповідача - з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Годзь Олена Олександрівна, м. Харків звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Ващенко Галини Юліївни, м. Харків 290212,37 грн., з яких:

81471,31 грн. та ще 86536,56 грн. - заборгованість за послуги надання об'єкта оренди в оренду;

73049,17 грн. інфляційні втрати;

4637,03 грн. 3% річних;

44518,30 грн. пені.

Позов обґрунтовано з посиланням на невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору найму нежитлових приміщень № 2 від 01.01.2016 щодо повного та своєчасного проведення розрахунків за надані позивачем орендні послуги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.05.2018 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи по суті на 14.06.2018.

Відповідач звернувся до суду з заявою (клопотанням) (вх. № 17107 від 13.06.2018), в якій просить суд залишити позовну заяву Фізичної особи-підприємця Годзь Олени Олександрівни без руху з наступним залишенням без розгляду та поверненням позивачу в силу ст. ст. 162, 164, 172 ГПК України та ч. ч. 1, 3, 4 ст. 174 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.06.2018 відмовлено у задоволенні заяви (клопотання) відповідача (вх. № 17107 від 13.06.2018) про залишення позовної заяви без руху з наступним залишенням без розгляду та поверненням позивачу.

Відповідач звернувся до суду з клопотанням (заявою) про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору (вх. № 17114 від 13.06.2018), в якому просить суд залучити до участі у справі № 922/1405/18 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.06.2018 відмовлено у задоволенні клопотання (заяви) відповідача (вх. № 17114 від 13.06.2018) про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 14.06.2018 відкладено розгляд справи на 26.06.2018.

Відповідач звернувся до господарського суду Харківської області з зустрічною позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Годзь Олени Олександрівни про визнання недійсним договору найму нежитлових приміщень № 2 від 01.01.2016.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.06.2018 повернуто зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ващенко Галини Юліївни, м. Харків (вх. № 18376 від 26.06.2018) без розгляду.

У відзиві на позов (вх. № 17105 від 13.06.2018) відповідач заявив клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.06.2018 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача (вх. № 17105 від 13.06.2018) про розгляд справи № 922/1405/18 за правилами загального позовного провадження.

Відповідач звернувся до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи (вх. № 17112 від 13.06.2018), в якому просить суд:

1) призначити почеркознавчу експертизу у справі № 922/1405/18;

2) на вирішення експерта поставити наступне питання: "Чи виконаний підпис напроти прізвища ФОП Ващенко Г.Ю. на договорі найму нежитлових приміщень № 2 від 01.01.2016 Ващенко Галиною Юліївною або іншою особою?";

3) доручити проведення даної експертизи НДІСЕ ім. засл. проф. Бокаріуса.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.06.2018 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача (вх. № 17112 від 13.06.2018) про призначення почеркознавчої експертизи.

В судовому засіданні 26.06.2018 оголошено перерву до 27.06.2018.

Відповідач подав до суду заяву (вх. № 18547 від 27.06.2018) про відвід судді Байбак О.І. від розгляду справи № 922/1405/18.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.06.2018 заяву про відвід судді Байбак О.І. у справі № 922/1405/18 визнано необґрунтованою та передано її на розгляд іншому судді, у порядку, встановленому частиною першою ст. 32 ГПК України; провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.07.2018 (суддя Прохоров С.А.) відмовлено у задоволенні заяви відповідача (вх. № 18547 від 27.06.2018) про відвід судді.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.07.2018 провадження у справі № 922/1405/18 поновлено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 10.07.2018.

Громадянин Колесніков С.В. звернувся до суду з заявою (вх. №19661 від 09.07.2018) в якій просить суд залучити його до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, та ін.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.07.2018 в задоволенні заяви Колеснікова С.В. (вх. №19661 від 09.07.2018) про залучення його до участі в справі в якості третьої особи відмовлено.

В процесі розгляду справи відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 17105 від 13.06.2018), в якому просить суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своїх вимог відповідач, зокрема, вказує на те, що позивач не власником нежитлових приміщень, які є предметом оренди, а тому не мала права на їх передачу в оренду за договором найму нежитлових приміщень № 2 від 01.01.2016. Відповідач вказує, що він не підписував зазначений вище договір, а тому він має бути визнаний недійсним. Крім того, відповідач вважає, що позивач при зверненні до господарського суду з позовом по даній справі пропустив встановлений законом строк позовної давності, на застосуванні якого наполягає позивач.

Позивач надав суду відповідь на відзив (вх. № 17767 від 19.06.2018), в якій уточнює власну правову позицію у спорі по даній справі, наполягає на безпідставності тверджень відповідача, викладених у відзиві. Зокрема позивач зазначає, що він мав право на укладання договору найму нежитлових приміщень № 2 від 01.01.2016, оскільки був наділений відповідними повноваженнями з боку власників майна, яке є предметом найму за договором; що відповідач має за цим договором заборгованість, стягнення якої є предметом спору по даній справі; що позов поданий ним до суду в межах строку позовної давності, а тому підстави його застосування до спірних правовідносин відсутні.

На судове засідання 10.07.2018 прибув представник позивача, який підтримує вимоги, викладені у позовній заяві, та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 10.07.2018 не прибув, свого уповноваженого представника не направив, про причини неприбуття не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив наступні факти та обставини.

Як свідчать матеріали справи, 01.01.2016 між позивачем, як наймодавцем, та відповідачем, як наймачем, укладено договір найму нежитлових приміщень № 2 (а. с. 19-24; далі за текстом - договір), за умовами якого наймодавець зобов'язується передати, а наймач зобов'язується прийняти у тимчасове користування нежитлові приміщення 2-го поверху та обладнання, згідно з переліком вказаним у додатку 1, який є обов'язковою частиною цього договору, в нежитловій будівлі літ. «А-3» загальною площею 280,4 м. кв., розташованій у м. Харкові, пр.-т Перемоги, 67-В (надалі -приміщення) (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 2.1.-2.4 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 15.02.2017) за цим договором сторони встановили вартість послуги надання об'єкта оренди в оренду за 1 календарний місяць з 01.03.2017 до 31.12.2017 у розмірі 26592,00 грн., ПДВ не передбачено. Щомісячна плата за користування приміщеннями нараховується за календарний місяць, протягом якого наймач користувався приміщеннями незалежно від фактичного знаходження в них, та сплачується наймачем у безготівковому порядку на поточний рахунок наймодавця до 15 числа місяця, за який проводиться оплата. Наймач визнає, що на 01.02.2017 борг за користування приміщеннями згідно цього договору перед наймодавцем складає - 86536,56 грн. та має бути повністю сплачений наймачем до 01.07.2017 окремо від щомісячної плати, зазначеної у п. 2.1. згідно з графіком (а. с. 27). Відповідно до розділу 3 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 31.12.2016 до договору (а. с. 25) цей договір найму укладено строком з 01.01.2016 по 31.12.2017, а у частині виконання наймачем зобов'язань по сплаті будь-якої заборгованості - до повного виконання зазначених зобов'язань.

Згідно з п. 3.2. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 31.12.2016) у період з 01.10.2017 по 10.10.2017 наймач зобов'язується письмово повідомити наймодавця про свої наміри продовжити або припинити дію цього договору на наступний період часу. У разі, якщо наймач письмово не повідомив наймодавця про свої наміри у зазначений вище термін - вважається, що наймач висловив бажання припинити дію цього договору у строк, визначений п. 3.1. У разі, якщо наймач повідомив про намір продовжити дію договору - сторони договору, у термін до 20.10.2017 повинні узгодити умови продовження договору, уклавши при цьому письмову угоду. Якщо сторони не досягнуть згоди щодо умов найму - цей договір припиняє дію у термін, зазначений у п. 3.1.

Згідно з п. 4.2 договору, передання наймачеві приміщень та обладнання у користування оформлюється актом приймання-передання, який підписується сторонами цього договору. В акті відображається стан та характеристика приміщень та обладнання на момент їх передачі. Приміщення та обладнання вважаються переданими наймодавцем та прийнятими наймачем з моменту підписання акту, зазначеного у п. 4.2 цього договору.

Пунктом 8.3 договору встановлено, що невиконання або неналежне виконання зобов'язання, передбаченого підпунктом 1 пункту 8.2 цього договору, наймач повинен передати наймодавцю грошову суму у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Як свідчать матеріали справи, актом приймання-передачі майна в найм за договором № 2 від 01.01.2016 позивач передав відповідачу в тимчасове користування нежитлові приміщення 2-го поверху в нежитловій будівлі літ. «А-3» загальною площею 280,4 м. кв. та обладнання згідно з додатком № 1, розташовані у м. Харкові, пр.-т Перемоги, 67-В (надалі -приміщення).

Однак, в процесі виконання умов договору відповідач в повному обсязі не виконав своїх зобов'язань щодо сплати орендних платежів за договором № 2 від 01.01.2016.

Як свідчать надані позивачем банківські виписки за період з 01.01.2016 по 14.05.2018 (а. с. 35-50), відповідач лише частково розрахувався за договором найму нежитлових приміщень № 2 від 01.01.2016, у зв'язку з чим за останнім обліковується заборгованість у розмірі 168007,87 грн.

Зокрема відповідач має борг за користування приміщеннями за період з 01.01.2016 по 01.02.2017 в сумі 86536,56 грн., що останнім також визнано при укладанні додаткової угоди № 2 до договору. Також відповідач має заборгованість за користування приміщеннями за період з 01.02.2017 по 31.12.2017 в сумі 81471,31 грн.

Зазначені обставини відповідачем жодним чином не спростовуються.

Обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості у судовому порядку стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в зв'язку з прострочення відповідачем своїх зобов'язань, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України також нараховано до стягнення з останнього 44518,30 грн. пені, 4637,03 грн. 3% річних та 73049,17 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язано з оплати орендних платежів, які мали місце з 01.03.2017 по 25.05.2018 включно.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Пунктом 1 ст. 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 286 ГК України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за договором найму № 2 від 01.01.2016 в загальній сумі 168007,87 грн. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовується. Строк виконання зобов'язань з її оплати визначено умовами договору, та є таким, що настав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині, та стягнення з відповідача на користь позивача 168007,87 грн. цієї заборгованості.

Посилання відповідача на те, що позивач не мав права на укладання договору найму № 2 від 01.01.2016 оскільки він не є власником приміщення, яке є предметом оренди, суд вважає безпідставними, оскільки як свідчить зазначений договір, при його укладанні позивач діяла на підставі договору про порядок використання майна, що знаходиться у спільній власності від 01.06.2013, укладеному між нею, та співвласниками нежитлових приміщень, які є предметом зазначеного договору найму. в якому, крім іншого, встановили порядок користування позивачем цими приміщеннями.

Доводи відповідача про те, що він не підписував договір найму № 2 від 01.01.2016 суд вважає безпідставними та недоведеними останнім належними та допустимими доказами.

За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним укладеного між сторонами договору найму № 2 від 01.01.2016, а тому цей договір підлягає виконанню відповідачем на загальних підставах.

До того ж, статтею 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як свідчать матеріали справи, відповідач здійснював за договором найму № 2 від 01.01.2016 оплату орендних платежів.

Крім того, відповідач уклав з Колесніковим С.В. договір поруки від 01.01.2016, згідно з умовами якого Колесніков С.В., як поручитель, зобов'язався відповідати перед позивачем за виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 2 від 01.01.2016.

Таким чином, здійснивши за договором найму № 2 від 01.01.2016 оплату орендних платежів та укладаючи з Колесніковим С.В. договір поруки від 01.01.2016, відповідач вчинив дії якими визнав факт існування договору найму № 2 від 01.01.2016, тобто схвалив зазначений право чин. Як наслідок, зазначений договір найму № 2 від 01.01.2016 є таким, що породжує для відповідача передбачені ним зобов'язання, в т.ч. щодо сплати орендних платежів.

Вимоги відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків сплаву строку позовної давності суд вважає безпідставними, оскільки як свідчать матеріали справи позов позивачем подано в межах строку позовної давності, передбаченої статтями 257-258 ЦК України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

В інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», зокрема зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ". При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

В пункті 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зокрема зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

В пункті 1.9. цієї ж постанови зокрема зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов'язань з оплати орендних платежів за договором найму № 2 від 01.01.2016 підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовано.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних суд констатує його арифметичну невірність, та часткову невідповідність здійсненого розрахунку правилам нарахування інфляційних, зазначених в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012, та п. 1.9., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Здійснивши самостійно відповідний розрахунок інфляційних та річних за прострочення оплати орендних платежів за договором найму № 2 від 01.01.2016, які мали місце з 01.03.2017 по 25.05.2018 включно, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 16537,97 грн. інфляційних та 4458,64 грн. річних. В решті позову про стягнення зазначених нарахувань слід відмовити в зв'язку з безпідставністю їх нарахування до стягнення.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, пунктом 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже було зазначено вище, п. 8.3 договору передбачено, що невиконання або неналежне виконання зобов'язання, передбаченого підпунктом 1 пункту 8.2 цього договору, наймач повинен передати наймодавцю грошову суму у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

За таких обставин, нарахування пені можливе з урахуванням обмежень щодо розміру, передбаченому Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та щодо строку, передбаченому п. 6 ст. 232 ГК України.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок пені, зазначені законодавчі обмеження щодо можливого строку нарахування пені останнім не були враховані. Крім того, позивачем при здійсненні розрахунку невірно визначено строк прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати боргу в сумі 86536,56 грн., а саме, не враховано факт наявності між сторонами домовленості щодо її сплати згідно з графіком, передбаченим додатковою угодою № 2 до договору найму.

З урахуванням зазначених вище обставин, самостійно здійснивши відповідний розрахунок, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 19971,63 грн. В решті позову про її стягнення слід відмовити в зв'язку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 123, 126, 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 3134,64 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ващенко Галини Юліївни (адреса: АДРЕСА_1; ІПН: НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Годзь Олени Олександрівни (адреса: 61166, АДРЕСА_2; ІПН: НОМЕР_2):

168007,87 грн. заборгованість за послуги надання об'єкта оренди в оренду;

16537,97 грн. інфляційних втрат;

4458,64 грн. 3% річних;

19971,63 грн. пені;

3134,64 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.07.2017 р.

Суддя О.І. Байбак