ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2018 Справа № 904/9927/17

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Абадей М.О.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мєшкова Володимира Леонідовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.03.2018 у справі №904/9927/17 (суддя Красота О.І.; рішення ухвалене о 12:39 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 29.03.2018)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КТ Україна", м.Київ

до фізичної особи-підприємця Мєшкова Володимира Леонідовича, м.Павлоград, Дніпропетровська область

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрлогістикгруп", м.Харків

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Київлогістикгруп", м.Харків

про стягнення збитків в сумі 14394,55 грн. за договором перевезення від 29.06.2017

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "КТ Україна" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця Мєшкова Володимира Леонідовича про стягнення 13854,50 грн. основних збитків, 446,67 грн. втрат від інфляції, 93,38 грн. трьох процентів річних і 1600,00 грн. судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом втрати частини вантажу позивача під час перевезення відповідачем, який оплатив втрату вантажу неповністю.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.03.2018 у справі №904/9927/17 (суддя Красота О.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Мєшкова Володимира Леонідовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КТ Україна" збитки у розмірі 13854,50 грн., судовий збір у розмірі 1539,98 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим що, обставини втрати вантажу підтверджені матеріалами справи, доказів повного відшкодування втраченого вантажу відповідачем не надано. Суд відмовив у стягненні трьох процентів річних і інфляційних втрат посилаючись на те, що вимоги про стягнення збитків не є грошовими зобов'язаннями за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач (ФОП Мєшков В.Л.), не погодившись з рішенням господарського суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та частково скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.03.2018 у справі №904/9927/17 в частині задоволення позову; ухвалити нове рішення у цій частині, відмовивши у задоволенні позову у повному обсязі; в частині відмови у задоволенні позову залишити рішення без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що в порушення частини 1 статті 74, частини 1 статті 77, частин 2-6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України і пунктів 11.1.-11.3. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні позивач не підтвердив відповідність поданих копій доказів оригіналам, до справи взагалі не додано товарно-транспортної накладної №КЛГ-КФ000796 від 29.06.2017, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог та за якою він вважає була виявлена нестача товару. Тому відповідач вважає, що обставини справи не підтверджені належними доказами. Із посиланням на практику Європейського суду з захисту прав людини відповідач вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним доводам відповідача, а оскаржуване рішення суду не містить належної правової аргументації та не відповідає усім вимогам закону, а отже підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач (ТОВ "КТ Україна"), третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача (ТОВ "Укрлогістикгруп") та третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача (ТОВ "Київлогістикгруп") відзиви на апеляційну скаргу по суті заявлених вимог не надали, посилались у своїх клопотаннях про відкладення розгляду справи на те що не були ознайомленні зі змістом апеляційної скарги через отримання від позивача замість копії апеляційної скарги документів, які не мають відношення до даної справи.

В судове засідання 11.07.2018 представники сторін та третіх осіб не з'явилися.

Зі змісту поданого в матеріали справи клопотання відповідача від 04.07.2018 про долучення доказів надсилання апеляційної скарги учасника вбачається, що відповідач обізнаний з ухвалою суду апеляційної інстанції від 18.06.2018 про відкладення розгляду даної справи в судовому засіданні, яке призначене на 11.07.2018 о 12:30 год.

11.07.2018 в матеріали справи надійшло клопотання від позивача про перенесення дати судового засідання з посиланням на невиконання відповідачем вимог ухвали від 18.06.2018, якою його зобов'язано повторно надіслати копію апеляційної скарги позивачу до 29.06.2018.

Враховуючи, що сторони належним чином були повідомлені про час і місце розгляду даної справи судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 11.07.2018 а неявка представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті спору, колегія суддів відхилила клопотання позивача про перечення розгляду справи та вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами за відсутності представників сторін та третіх осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 2 та 4 статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав в матеріали справи копії документів, які засвідчені підписом директора ТОВ "КТ "Україна" ОСОБА_1 та печаткою цього товариства, з яких судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Між ТОВ "КТ Україна" (Замовник) і ФОП Мєшковим В.Л. (Перевізник-Експедитор) укладено договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 29.06.2017 (надалі - договір, а.с.13-14 т.1).

Відповідно до пункту 1.1. договору, Перевізник зобов'язався доставити довірений йому Відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (Одержувачеві), а Одержувач зобов'язався сплатити за перевезення вантажу встановлену плату За пунктами 1.2, 1.3. договору перевезення вантажу здійснюється, а вантаж, який підлягає перевезенню, пункт завантаження, вивантаження, строки завантаження і вивантаження визначаються сторонами у пункті 1.6. договору.

Умови, розмір і строки оплати за перевезення вантажу узгоджуються сторонами в пункті 1.7.

В пункті 1.6. договору вказана інформація про замовлення:

Марка автомобіля, держ.номер: МАН НОМЕР_1

П.І.Б. водія: Мєшков В.Л.

Маршрут перевезення: м. Буча Київської обл. - м. Дніпро

Характер вантажу: інструмент

Вантажовідправник: ТОВ "Київлогістикгруп"

Місце, дата та час завантаження:29.06.2017, вул. Залізняка, 2

Вантажоотримувач: ТОВ "Укрлогістикгруп"

Місце, дата та час розвантаження: 30.06.2017 на 8:30, вул. Винокурова, 5

Оплата: 5500 грн. (пункт 1.7. договору).

Відповідно до пункту 2.1.5. договору Перевізник зобов'язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, визначений сторонами в пункті 1.7.

В призначений час вантаж за товарно-транспортною накладною №КЛГ-КФ000796 від 29.07.2017 був доставлений за належною адресою. При прибутті здійснено огляд автомобіля, внаслідок чого виявлено зріз замка, яким замкнено двері будки рефрижератора і відсутність контрольної пломби, якою опломбовано двері будки рефрижератора автомобіля. Даний факт зафіксований в акті огляду автомобіля від 30.06.2017, який підписаний Перевізником (водієм) Мєшковим В.Л. і представниками вантажоотримувача (зберігача) (а.с.15 т.1).

Крім того, одночасно 30.06.2017 складений і акт огляду вантажу (товару) (а.с.16-18 т.1), в якому встановлено: "частина товару розкидана по будці рефрижератора; значно пошкоджено 2 упаковані палети товару, частка товару відсутня, частково товар розкиданий по будці рефрижератора, інші упаковані палети - не пошкоджені. Під час огляду встановлено відсутність частини товару, який перевозився". Наведено перелік відсутнього товару.

В акті також зафіксовано, що присутніми була виявлена нестача товару, загальна вартість якого за даними обліку власника товару складає 19354,50 грн. Під час проведення огляду перевізник - ФОП Мєшков Володимир Леонідович виявив бажання частину збитків у сумі 5500 грн. сплатити одразу на місці власними коштами, що і було зроблено. Таким чином, сума збитків, завданих перевізником з урахуванням внесеної суми в 5500 грн., складає 13854,50 грн.

Залишок суми збитків Мєшков В.Л. зобов'язався сплатити до 01.09.2017, про що надав розписку 30.06.2017 (а.с.19 т.1).

22.09.2017 (відповідно до копій поштового фіскального чеку №6120 і опису вкладення) на адресу ФОП Мєшкова В.Л. Замовником була направлена вимога про сплату грошових коштів від 20.09.2017 №241, в якій у зв'язку з неоплатою втраченого вантажу на суму 13854 грн. 50 коп. Замовник просив Перевізника-Експедитора виконати своє зобов'язання згідно договору та сплатити вказані грошові кошти в семиденний термін з моменту отримання вимоги (а.с.20-23 т.1).

У відповідь Мєшков В.Л. в листі від 18.10.2017 відхилив складені акти між ним і вантажоотримувачем, оскільки останній не є стороною укладеного договору про перевезення від 29.06.2017 і вимагав оплату за надані послуги у визначеній договором сумі 5500 грн. (а.с.25 т.1)

Ухилення Перевізника-Експедитора - ФОП Мєшкова В.Л. від виконання свого зобов'язання сплатити залишок суми збитків стало приводом для подання Замовником позову про стягнення 13854,50 грн. основних збитків, 446,67 грн. втрат від інфляції, 93,38 грн. трьох процентів річних.

За пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до загальних положень про перевезення, викладених в статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (стаття 909 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

В апеляційній скарзі відповідач ставить під сумнів наявність договірних відносин між сторонами, оскільки в матеріалах справи відсутній і судом не оглядався оригінал договору про перевезення і товарно-транспортної накладної №КЛГ-КФ000796 від 29.06.2017.

Права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників визначені в Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997.

Згідно пункту 11.1. розділу 11 наведених Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.

Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику (пункти 11.4.-11.6. розділу 11 Правил).

Пунктом 11.7. розділу 11 Правил передбачено, що у тих випадках, коли в товарно-транспортній накладній немає можливості перерахувати всі найменування вантажу, підготовленого для перевезення, до такої накладної Замовник додає документ довільної форми з обов'язковим зазначенням відомостей про вантаж (графи 1-10 товарно-транспортної накладної).

У цих випадках в товарно-транспортній накладній зазначається, що до неї додається як товарний розділ документ, без якого товарно-транспортна накладна вважається недійсною і не може використовуватись для розрахунків із Замовником.

Дослідивши доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів встановила, що матеріали справи дійсно не містять ні оригіналу, ні копії товарно-транспортної накладної №КЛГ-КФ000796 від 29.06.2017.

Між тим факт перевезення вантажу за вказаною накладною і факт нестачі товару підтверджується складеними і підписаними без зауважень за участі Перевізника (водія) ФОП Мєшкова В.Л. актами огляду автомобіля і огляду вантажу (товару) від 30.06.2017. Крім того, факт договірних відносин між позивачем і доставки вантажу відповідачем підтверджується також в копії листа останнього від 18.10.2017, в якому фізична особа-підприємець МєшковВ.Л. підтверджував укладання договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 29.06.2017 і вимагав оплатити надані послуги перевезення.

Доводи відповідача про невідповідність складених актів пунктам 4.1., 4.2. договору, а відтак відсутність складених актів між сторонами колегія суддів також вважає безпідставними.

Так, відповідно до умов пункту 4.1. договору в разі відсутності або пошкодження цілісності пломб, пакування палет стрічкою, вантажу, а також в разі розбіжностей між Сторонами обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформлюються актом, де Сторони зазначають: а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній; б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері; в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу; г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін.

У пункті 4.2. договору сторони обумовили, що записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія Перевізника.

За умовами пункту 4. 3 договору, жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку «Особливі відмітки» і засвідчити її підписом. При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках нестачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони.

За вимогами 15.1.-15.3. Правил у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4.

Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини:

а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній;

б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері;

в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу;

г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін.

Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними.

За вимогами пунктів 15.4. і 15.5. Правил жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом.

При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони.

Таким чином, умови пунктів 4.1.-4.3. договору відповідають вищенаведеним вимогам Правил щодо складання актів, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізника.

Судом встановлено, що складені акти від 30.06.2017 засвідчені підписами вантажоодержувача і водія. Водій не відмовився від складання акту, не скористався правом у разі незгоди зі змістом акта викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом, а отже складені акти відповідають вищенаведеним вимогам.

Щодо посилання відповідача на відсутність висновку експертизи при виявлені нестачі вантажу, то пунктом 13.6. Правил встановлено, що в разі, якщо при виявленні недостачі, ушкодження або зіпсування вантажів, Перевізник і вантажовідправник або вантажоодержувач не дійшли згоди у визначенні їх причин і суми, на яку зменшилась вартість вантажу, на вимогу Перевізника, вантажовідправника чи вантажоодержувача проводиться експертиза в бюро товарних експертиз або іншими компетентними організаціями чи фізичними особами.

Зі змісту наведеного пункту вбачається, що експертиза проводиться у разі незгоди учасників перевезення вантажу з причинами недостачі і суми, на яку зменшилась вартість вантажу.

Натомість, як свідчать матеріали справи, Перевізник не пропонував проведення відповідної експертизи. Про погодження з фактом нестачі товару свідчать і складений акт, в якому зафіксована добровільна оплата відповідачем частини збитків в сумі 5500,00 грн. та розписка самого відповідача від 30.06.2017 про зобов'язання сплатити залишок суми 13854,50 грн. збитків, яка відповідачем не заперечується.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеними сукупністю наданих до матеріалів справи доказів факт здійснення відповідачем означеного перевезення вантажу автомобільним транспортом, під час якого з вини відповідача мала місце нестача вантажу.

Вирішуючи чи є позовні вимоги позивача про відшкодування означених збитків правомірними суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, з чим погоджується й колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Так, обов'язковість договору до виконання сторонами встановлена статтею 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу (стаття 934 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Аналогічні норми містить і Господарський кодекс України.

Відповідно до статті 308 Господарського кодексу України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини (стаття 314 Господарського кодексу України).

Пунктом 2.1.3. договору на Перевізника покладено обов'язок забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, до моменту передачі Одержувачеві (уповноваженій ним особі) у пункті призначення.

Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України).

За частиною першою статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до частини другої статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом вищенаведених приписів відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в діях відповідача наявні усі чотири елементи складу правопорушення: 1) факт порушення зобов'язання під час виконання договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 29.06.2017 і замовлення; 2) збитки завдані позивачу внаслідок пошкодження і нестачі товару; 3) завдання відповідачем збитків позивачу знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання по договору; 4) відповідач не спростував власної вини у пошкодженні вантажу після його прийняття до перевезення.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на підстави для звільнення його від відповідальності за пошкодження і нестачу вантажу.

Наявність у позивача, як Замовника перевезення, права пред'явити до відповідача вимоги про відшкодування збитків, спричинених частковою втратою вантажу, прямо передбачене умовами пункту 3.3. договору, чим спростовуються заперечення відповідача щодо того, що ТОВ "КТ Україна" у даному спорі є неналежним позивачем.

За таких обставин висновок суду про наявність правових підстав для задоволення позову позивача в частині стягнення з відповідача суми 13854,50 грн. збитків є обґрунтованим.

Щодо відмови судом першої інстанції в частині вимог позивача про стягнення з відповідача суми 446,67 грн. втрат від інфляції і суми 93,38 грн. трьох процентів річних, то колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Спірні правовідносини виникли внаслідок несплати суми збитків за пошкодження і нестачу поставленого вантажу.

Відшкодування шкоди є мірою відповідальності, а дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України про обов'язок боржника сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п. 5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 16.12.2015 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

В рішенні Європейського суду з прав людини від 11.01.2007 у справі "Кузнєцов та інші проти Росії", аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов'язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

Аналізуючи мотивацію постановленого судом першої інстанції рішення крізь призму статті 6 Конвенції та зазначеної практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає про належне виконання покладеного на суд обов'язку щодо мотивації прийнятого судом рішення, яка знайшла прояв насамперед в оцінці усіх наданих сторонами до матеріалів справи доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про не наведення судом першої інстанції у тексті судового рішення окремого та чіткого обґрунтування відхилення заперечень відповідача, то як встановлено судом апеляційної інстанції така обставина не вплинула на правильність наведених вище висновків суду.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що обраний відповідачем спосіб захисту від позову позивача, який полягає у спростуванні юридично значимих фактів лише шляхом невизнання доказової сили наданих позивачем засвідчених належним чином копій документів при відсутності вагомих аргументів щодо самих фактичних обставин, які очевидно мали місце за участю обох сторін та третіх осіб, не може бути розцінений судом апеляційної інстанції як такий, що сприяє встановленню об'єктивної істини у даному спорі та має ознаки зловживання цією стороною своїми процесуальними правами.

Разом із цим матеріалами справи підтверджено, що неналежне виконання відповідачем своїх процесуальних обов'язків під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, які полягали в направленні іншім учасникам судового процесу копії повного тексту апеляційної скарги, але свідомо були порушені представником відповідача, який надсилав позивачеві у відповідному поштовому вкладенні документи, які не стосуються даного спору, також демонструє свідомий намір відповідача створити для суду складнощі в з'ясування дійсних правовідносин між сторонами.

За таких обставин суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача щодо недотримання судом практики Європейського суду з прав людини, яка показує, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Ель Масрі проти Колишньої Югославської Республіки Македонія" заява №39630/09, п.п. 151 та 152 тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно розглянув у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Тому передбачених статтями 277-279 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мєшкова Володимира Леонідовича - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.03.2018 у справі №904/9927/17 - залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на фізичну особу-підприємця Мєшкова Володимира Леонідовича.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 12.07.2018.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна