ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року, м. Херсон, справа № 923/366/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест"

до Управління соціальної політики Херсонської міської ради

про стягнення 288674,63 грн,

за участю:

секретаря судового засідання Бєлової О.С.;

представників сторін:

позивача - не зявився,

відповідача ОСОБА_1,

у с т а н о в и в:

Дії, аргументи та докази позивача

14.05.2018 Приватне акціонерне товариство «Фарлеп-Інвест» звернулося до суду з вимогами, спрямованими до Управління соціальної політики Херсонської міської ради, про стягнення 288674,63 грн витрат, які ним понесені у звязку з наданням телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян за період з 01.10.2015 по 31.12.2016.

В якості обґрунтування власної позиції, позивач вказав, що протягом 2015-2016 років надавав телекомунікаційні послуги жителям м. Херсона, у тому числі громадянам, які мають пільги (тобто знижки вартості послуг) по сплаті таких послуг, складав відповідні щомісячні розрахунки видатків на відшкодування витрат за жовтень 2015 року грудень 2016 року та надавав їх відповідачу для здійснення компенсації вартості наданих пільг на загальну суму 288674,63 грн, зокрема по місяцям: у жовтні 2015 року на суму 8613,82 грн, у листопаді 21137,49 грн. у грудні 20869,10 грн, у січні 2016 року 20543,93 грн, у лютому 20807,18 грн, у березні 20680,78 грн, у квітні 20400,91 грн, у травні 20310,32 грн, у червні 20145,46 грн, у липні 19537,42 грн, у серпні 19904,20 грн, у вересні 18893,27 грн, у жовтні 18272,79 грн, у листопаді 17946,52 грн, у грудні 19672,24 грн. При цьому позивачем вказано суму 939,20 грн як залишок заборгованості станом на 01.10.2015.

Проте, відповідач не здійснив відповідну виплату отриманих громадянами пільг, чим порушив, на думку позивача, положення пункту 3 статті 63 Закону України «Про телекомунікації», статей 87, 89 та 102 Бюджетного кодексу України, якими встановлено, що видатки на відшкодування вартості послуг звязку, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України.

Позивач також зазначив, що позов спрямований саме до Управління праці та соціального захисту населення Херсонської міської ради, як особи, яка у відповідності до положень пункту 3 «Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, є головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення.

В підтвердження власної позиції позивач також зазначив, що ним заперечується аргумент, наведений відповідачем щодо відсутності бюджетного фінансування витрат на надані пільги, оскільки у відповідності до прецедентної практики Європейського суду з прав людини у справі «Трем ЛТД, Чечетків та Оліус проти України» судом зроблений висновок, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність державного органу та не звільняє від відповідальності за порушення грошового зобовязання.

З метою підтвердження заявлених вимог, позивач разом із позовною заявою надав та послався на наступні докази:

- розрахунки витрат на відшкодування збитків, повязаних з наданням пільг за кожний місяць надання послуг, тобто жовтень 2015 року грудень 2016 року,

- акти звірки станом на 07.10.2015, 10.11.2015, 10.12.2015, 10.01.2016,

- зведені відомості з компенсації пільг станом на кінець звідних місяців,

- лист доставки курєрської служби;

- розрахунок заборгованості за період з жовтня 2015 року по грудень 2016 року на загальну суму 288674,63 грн,

Дії, аргументи та докази відповідача

Відповідач заявлені до нього вимоги не визнав та у поданому до суду у встановлений строк відзиві на позов, а також у судовому засіданні, надавши пояснення суду, послався на наступні аргументи.

Так, на його думку, у задоволенні позову суд повинен відмовити виходячи з того, що:

по-перше, у Державному бюджеті України на 2016 рік не було передбачене фінансування пільг на послуги звязку пільговикам через відповідну субвенцію із державного бюджету, а тому управління не мало як законних підстав для виплати, так і безпосередньо самих коштів;

по-друге, неможливість відшкодування позивачу спірної суми з інших джерел, оскільки відповідач є бюджетною установою та не вправі використовувати кошти не за цільовим призначенням;

по-третє, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011 підтверджено право Кабінету Міністрів України на встановлення порядку та розміру соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету.

Під час судового розгляду справи представник відповідача підтвердив позицію відповідача та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 15.05.2018 відкрите провадження у справі за правилами загального провадження.

Названою ухвалою відповідачу встановлений строк (до 28.05.2018) надати відзив на позов, а позивачу у той же строк відповідь на відзив. У свою чергу, відповідач надав відзив на позов, а позивач відповідь на відзив.

Безпосередньо підготовче провадження проведене у судових засіданнях, які відбулися 29.05.2018 та 19.06.2018, а розгляд справи по суті проведений 17.07.2018. При цьому розгляд справи по суті проведений без участі представника позивача, оскільки він не зявився та причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи.

При вирішенні питання порядку подачі доказів з метою їх подальшої оцінки при винесенні даного рішення, суд зазначає, що позивачем дотримані вимоги частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо подачі доказів разом із позовною заявою, а тому названі вище письмові докази прийняті судом до розгляду.

Суд також констатує, що сторонами не заявлено будь-яких процесуальних клопотань.

Обставини, які установлені судом

Відповідно щомісячних розрахунків видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг за жовтень 2015 року грудень 2016 року, Приватне акціонерне товариство «Фарлеп-Інвест» протягом вказаного періоду надавало телекомунікаційні послуги населенню м. Херсона, у тому числі пільговим категоріям громадян, у звязку з чим ним обраховані витрати, які понесені у звязку з оплатою пільговими абонентами за надані послуги зі знижкою у сумі 288674,63 грн, зокрема по місяцям: у жовтні 2015 року на суму 8613,82 грн, у листопаді 21137,49 грн, у грудні 20869,10 грн, у січні 2016 року 20543,93 грн, у лютому 20807,18 грн, у березні 20680,78 грн, у квітні 20400,91 грн, у травні 20310,32 грн, у червні 20145,46 грн, у липні 19537,42 грн, у серпні 19904,20 грн, у вересні 18893,27 грн, у жовтні 18272,79 грн, у листопаді 17946,52 грн, у грудні 19672,24 грн.

Безпосередньо сам факт надання послуг звязку, у тому числі пільговим категоріям населення, є достовірною обставиною у справі, оскільки вона не оспорюються сторонами та добровільно ними визнається, а тому не потребує додаткового доказування, що слідує з положень частини 1 статті 35 ГПК України, за яким «обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання».

Вказані Розрахунки позивачем надані відповідачу, що підтверджується листом доставки курєрської служби (т. 1, а. с. 41).

Поряд з цим, з названого листа вбачається, що позивач разом із Розрахунками надавав відповідачу акти звірок взаємних розрахунків станом на 10.11.2015, 10.12.2015 та 10.01.2016, проте ці акти підписані лише позивачем.

Судом також встановлено, що відповідач витрати з надання пільг звязку громадянам м. Херсона позивачу не сплатив, у звязку з чим, за розрахунком позивача, заборгованість складає: за жовтень 2015 року 8613,82 грн, листопад 21137,49 грн, грудень 20869,10 грн, січень 2016 року 20543,93 грн, лютий 20807,18 грн, березень 20680,78 грн, квітень 20400,91 грн, травень 20310,32 грн, червень 20145,46 грн, липень 19537,42 грн, серпень 19904,20 грн, вересень 18893,27 грн, жовтень 18272,79 грн, листопад 17946,52 грн, грудень 19672,24 грн. . Вказаний розрахунок судом перевірений на предмет правильності визначення загальної суми наданих послуг та він є правильним.

При цьому суд зазначає, що у загальну суму заборгованості відповідачем включена сума 939,20 грн як залишок заборгованості станом на 01.10.2015, проте в якості доказу виникнення цієї заборгованості ним наданий лише акт звірки взаємних розрахунків від 07.10.2015, який не є достатнім підтвердженням наявної заборгованості у вказаній сумі та відповідно підстави існування договірних відносин, а тому суд вважає, що заборгованість у цій сумі позивачем не доведена.

Підводячи підсумок наведених обставин, суд стверджує, що вказаними доказами позивач підтвердив та довів факти надання послуг звязку пільговим категоріям громадян м. Херсона, суму таких витрат, яка становить 287735,43 грн, та несплату цієї суми відповідачем, натомість сума 939,20 грн не доведена позивачем.

Оцінка суду

Порядок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян врегульований положеннями пункту 3 статті 63 Закону України «Про телекомунікації». Зокрема, за правовою нормою «телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України».

У свою чергу, діючими на час надання пільг законами, якими встановлені відповідні пільги, є наступні Закони України: «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про охорону дитинства», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У відповідності до пункту 9 статті 87 Бюджетного кодексу України видатки на соціальний захист населення віднесені до видатків Державного бюджету, а згідно з пунктами 1 та 2 статті 97 того ж Кодексу такі видатки «є субвенціями з державного бюджету, порядок та умови надання яких визначаються Кабінетом Міністрів України».

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено «Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».

За змістом цього Порядку:

- «головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги» (пункт 2);

- «головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з вимокання державних програм соціального захисту населення є керівники самостійних структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення» (пункт 3);

- «отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів; головні розпорядники коштів здійснюють у пятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг» (пункт 8).

Отже, Управління праці та соціального захисту населення Великолепетиської районної державної адміністрації є виконавчим органом, до компетенції якого відноситься обовязок щодо прийняття від позивача, як підприємства, яке надає послуги звязку окремим категоріям громадян, розрахунків на компенсації та на відшкодування витрат за надані пільги, звірки з їх інформацією, що міститься в реєстрі, та обовязки щодо здійснення їх компенсації.

У відповідності до частини 3 статті 19 Бюджетного кодексу України учасниками бюджетного процесу є органи, установи та посадові особи, наділені бюджетними повноваженнями (правами та обов'язками з управління бюджетними коштами).

Позивач не є учасником бюджетного процесу, а правовідносини між позивачем та відповідачем свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобовязань, в силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В свою чергу, згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За таких обставин, суд приходить висновку, що між сторонами у період з 01.10.2015 по 31.12.2016 існували зобовязання щодо відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг звязку громадянам м. Херсона, на підставі законодавчих положень.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що «субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором» (ч. 2).

За змістом частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В силу статті 614 того ж Кодексу, «особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання».

Тобто, чинним законодавством не передбачена залежність відшкодування наданих пільг від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах.

У відповідності до частини 1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а згідно з частиною 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

За змістом пункту 4 рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 у справі № 1-29/2007 від 09.07.2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36,частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98,101, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (справа про соціальні гарантії громадян) «закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27 Кодексу).

Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й

надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України).

Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України».

Суд наголошує, що у відповідності до частини 4 статті 11 ГПК України «суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1960 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права».

Зокрема, за пунктом 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 зроблений висновок, що «суд погоджується, що асигнування для виплати державою боргів з державного бюджету можуть викликати певну затримку у виконанні рішень судів. Тим не менше, Суд вважає, що, неспромігшись протягом двох років передбачити такі асигнування, держава порушила свої зобов'язання за п. 1 ст. 6 Конвенції. Більше того, як випливає з матеріалів справи, державою не було вжито заходів для виправлення ситуації у цій справі».

Аналогічний висновок зроблений Європейським судом з прав людини у справі "Бакалов проти України". Так, у пункті 40 рішення Суду від 30.11.2004, зазначено, що «відсутність бюджетного фінансування не є виправданням за бездіяльність», а тому ним зроблений висновок, що такий випадок «є порушення пункту 1 Першого протоколу».

Викладені правові приписи та названі судом джерела права свідчать про обовязок держави в особі відповідного управління соціального захисту населення (у даному випадку відповідача) компенсувати надавачу телекомінікаційних послуг вартість понесених витрат на надання соціальних пільг відповідному населенню району, виконавши взяте на себе за законом зобовязання, і така відповідальність не може ставитись у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, у тому числі і державних органів у питанні належного фінансування тих витрат, які обумовлені наданням законодавчими актами держави певній категорії населення країни пільг.

Зроблений висновок спростовує наведений відповідачем аргумент відносно відсутності державного фінансування та повязаної з цим неможливості виконання зобовязання.

Крім цього, суд звертає увагу сторін, що наведений відповідачем аргумент відносно рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, яким підтверджено право Кабінету Міністрів України на встановлення порядку та розміру соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету, судом не приймається до уваги, оскільки предметом судового вирішення у названій справі було положення пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», за яким у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни"), статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону

України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Тобто, предмет вирішення стосувався саме надання права Кабінету Міністрів України на встановлення порядку та розміру соціальних виплат, який до спірних правовідносин у даній справі не відноситься, оскільки Урядом не приймалися рішення щодо порядку та розміру виплати витрат на надання пільг послуг звязку пільговій категорії населення України як взагалі, так і у 2016 році.

Висновки суду з предмету судового розгляду

Суд вказує, що на підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати відповідачем 287735,43 грн у добровільному порядку, доведеністю позивачем власних вимог, не спростування їх відповідачем, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у вказаній сумі. Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення 939,20 грн не доведені позивачем, а тому задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати позивача на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 727100 від 17.04.2018 у сумі 4330,12 грн, які у відповідності до приписів статті 129 ГПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме в сумі 4315,83 грн, виходячи з 99,67% задоволених вимог.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України ,

у х в а л и в :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління соціальної політики Херсонської міської ради (73022 м. Херсон, проспект Ушакова, буд. 37, ідентифікаційний код 26084619) на користь Приватного акціонерного товариства «Фарлеп-Інвест» (01011 м. Київ, провулок Кутузова, буд. 3, ідентифікаційний код 19199961) 287735,43 грн основної заборгованості та 4315,83 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 17.07.2018

Суддя М.К. Закурін