КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2018 р. Справа№ 910/16718/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом - Більчук О.О.., договір про надання

правової допомоги № 0006-С від 30.08.17р.;

від відповідача за первісним позовом - Єкімук О.Л., дов. № 61 від 10.04.18 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2018 р.

у справі № 910/16718/17 (суддя - Мудрий С.М., повний текст рішення складено 06.03.2018 р.)

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг"

до публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09.12.2015 р.

за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

до товариства з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг"

про визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 р. товариство з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Фідобанк" про визнання недійсним правочину у формі повідомлення № 1-4-2-3/904-АК від 19.05.2017р. про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09.12.2015р.

14.11.2017 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Фідобанк", на підставі ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, надійшла зустрічна позовна заява до товариства з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг" про визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року недійсним.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.11.2017 р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Фідобанк" до товариства з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг" про визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.02.2018 р. у справі № 910/16718/17 первісні позовні вимоги задоволено повністю, визнано недійсним односторонній правочин Уповноваженої особи гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК Коваленка О.В., викладений у формі повідомлення №1-4-2-3/904-ЛК від 19.05.2017 року про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 09.12.2015 року між публічним акціонерним товариством "ФІДОБАНК та товариством з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг", посвідчений Зимою Н.Ф. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером №1605. В зустрічних позовних вимогах відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що рішення комісії з перевірки правочинів (у тому числі договорів) ПАТ "ФІДОБАНК" на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, яке покладено в основу рішення відповідача про нікчемність договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року №1605, прийнято без встановлення розміру звичайної вартості нежитлового приміщення №27, в літ. А-4, загальною площею 147,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ, вул.. Короленка, буд.21, порушуючи п.3 ч.2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". А тому, визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року нікчемним здійснювалось без встановлення фактичних підстав та належних доказів.

Стосовно зустрічних позовних вимог суд першої інстанції вказав, що оскільки при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2015.р., було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб " за цим договором не настала.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк" звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2018 р. по справі № 910/16718/17 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені первісних позовних вимог та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу від 09.12.2015 р. у відповідності до ч.ч. 3, 9 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 228 Цивільного кодексу України віднесено до категорії нікчемних у зв'язку з тим, що даний договір призвів до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, в той же час як Законом не передбачено дій, які необхідно вчинити уповноваженій особі Фонду для визнання правочинів нікчемними. Правочин є нікчемним сам по собі, а не через те, що його необхідно визнати таким. Тобто уповноважена особа Фонду не визначає правочин нікчемним, а лише виявляє або забезпечує таке виявлення та фіксує факт. Також апелянт зазначив, що ТОВ «МХ Консалтинг» обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Окрім того, зазначив, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що приміщення , яке було предметом продажу по оскарженому договору купівлі-продажу було продано за заниженою ціною.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/16718/17 за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2018 р. та призначено розгляд справи на 15.05.2018 р.

23.04.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача за первісним позовом було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом - без задоволення.

Позивач за первісним позовом, заперечуючи проти апеляційної скарги, вказав, що як вбачається зі звіту № 07-17-М14-14, датою проведення оцінки у ньому визначено 08.12.2015 р, що однозначно говорить про порушення умов договору та неможливість використання вказаного звіту в якості допустимого доказу. Також, позивач за первісним позовом вказав, що оцінювач не мав змоги встановити достовірну інформацію для визначення ринкової вартості ціни об'єкта за порівняльним підходом, а тому зазначену у звіті інформацію неможливо приймати, як обґрунтовану. Також позивач за первісним позовом вказав, що ним був обраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, передбачений у п. 2, ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У судових засіданнях 15.05.2018 р., 29.05.2018 р. та 26.06.2018 р. оголошено перерву до 29.05.2018 р., 26.06.2018 р. та 03.07.2018 р. відповідно.

В судовому засіданні 03.07.2018 р. представник відповідача за первісним позовом підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 03.07.2018 р. представник позивача за первісним позовом проти апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 09.12.2015 року між публічним акціонерним товариством "Фідобанк" (що є правонаступником відкритого акціонерного товариства "СЕБ Банк") (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "MX Консалтинг" (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф. за номером № 1605. (том 1, а.с. 12), відповідно до п.1.1 якого продавець продає та передає у власність, а покупець купує та приймає у власність належне продавцю на праві власності нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів №27 за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Короленка, будинок 21, опис об'єкта: магазин непродовольчих товарів - приміщення №27 поз. 1-12, І, загальною площею 147,1 кв.м, ганки літ. а, а1 на першому і другому поверхах житлового будинку літ. А-4, надалі іменується "нерухоме майно", та сплачує за нього обговорену даним договором грошову суму.

Відповідно до п.2.1 договору продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за суму у розмірі 2 650 000 (два мільйони шістсот п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок в т.ч. ПДВ - 441 666 (чотириста сорок одна тисяча шістсот шістдесят шість) гривень 67 копійок, яка повинна бути повністю сплачена покупцем продавцю в день підписання та нотаріального посвідчення цього договору, шляхом перерахування на поточний рахунок продавця. Підтвердженням факту оплати буде квитанція банківської установи про перерахування вказаної суми.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що відповідно до відомостей, викладених у Звіті про оцінку майна №44-ФБ, ідентифікатор за базою ФДМУ: 782962_10112015_44-FB, складеному суб'єктом оціночної діяльності - товариством з обмеженою відповідальністю "Центр оцінки власності "Парето" (Сертифікат №14164/13 суб'єкта оціночної діяльності виданий 18 січня 2013 року Фондом державного майна України) 11 листопада 2015 року, вартість нерухомого майна становить 2 273 200,67 грн.

Даний договір зі сторони продавця укладається згідно рішення Правління ПАТ "ФІДОБАНК", Витяг з протоколу засідання №74 від 28 жовтня 2015 року.

Відомості про реєстрацію права власності TOB "MX Консалтинг" на нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів №27 за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Короленка, 21, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2015 р., індексний номер 49443763 (том 1, а.с. 14)

В подальшому, відповідно до рішення Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 20 травня 2016 року N 783 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ФІДОБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" (далі - ПУАТ "ФІДОБАНК") з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ "ФІДОБАНК", визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Коваленку Олександру Володимировичу строком на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжено строки тимчасової адміністрації до 19.07.2016 та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "ФІДОБАНК" Коваленка О.В. з 20.06.2016 по 19.07.2016 року.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року № 142-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 19 липня 2016 року №1265, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ФІДОБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" (далі - ПАТ "ФІДОБАНК") з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "ФІДОБАНК", визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами - Коваленку Олександру Володимировичу з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно.

Як зазначено позивачем за первісним позовом, 24.05.2017 року ним від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ФІДОБАНК" отримано повідомлення про нікчемність договору №1-4-2-3/904-ЛК від 19.05.2017 року. (том 1, а.с. 17)

Вказаним листом було повідомлено ТОВ "МХ Консалтинг" про нікчемність, на підставі пункту 3 ч.3 ст. 38 Закону, а саме, на підставі того, що ПАТ "ФІДОБАНК" здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору, договору купівлі-продажу нежитлових приміщень укладеного 09 грудня 2015 року між ПАТ "ФІДОБАНК" та ТОВ "МХ Консалтинг", податковий номер 34807768, посвідченого Зимою Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером №1605.

29.06.2017 року позивачем за первісним позовом було надіслано відповідачу за первісним позовом повідомлення про не визнання нікчемності договору вих. № 40 від 29.06.2017 року.

Позивач за первісним позовом, звертаючись з позовними вимогами до суду, вказує на те, що рішення ПАТ "ФІДОБАНК" викладене у формі повідомлення №1-4-2- 3/904-АК від 19.05.2017 р. про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 09.12.2015 р. між ПАТ "ФІДОБАНК" та TOB "MX Консалтинг", посвідченого Зимою Н.Ф. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстрованим номером №1605, є недійсним та протиправним, оскільки суперечить ст. 203 ЦК України, п.3 ч.3 ст.38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як нормативним підставам визнання договору нікчемним та порушує право власності позивача на нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів №27 за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Короленка, 21.

Відповідач за первісним позовом, звертаючись з зустрічними вимогами до суду, зазначив про те, що договір купівлі-продажу від 09.12.2015 року, укладений між публічним акціонерним товариством "ФІДОБАНК" та товариством з обмеженою відповідальністю "MX Консалтинг", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф. за номером №1605 є таким, що відповідає ознакам нікчемності за ознаками, визначеними ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 228 ЦК України та підлягає визнанню недійсним.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що рішенням комісії з перевірки правочинів (у тому числі договорів) ПАТ "ФІДОБАНК" на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, що покладено в основу рішення відповідача про нікчемність договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року № 1605 прийнято без встановлення розміру звичайної вартості нежитлового приміщення №27, в літ. А-4, загальною площею 147,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ, вул.. Короленка, буд.21, порушуючи п.3 ч.2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". А тому, визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року нікчемним здійснювалось без встановлення фактичних підстав та належним доказів.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції вказав, що оскільки при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2015.р., було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за цим договором не настала.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених первісних позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на момент подання первісного позову) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як унормовано відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на момент подачі первісного позову), ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів відзначає, що процедура з виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до частин першої, другої та десятої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів і документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Усі або частина повноважень Фонду, визначених цією статтею, можуть бути делеговані Фондом уповноваженій особі Фонду.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду (абзац 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме, підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку регулює Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 5 липня 2012 року (далі - Положення), дія якого поширюється на всі банки, зареєстровані відповідно до законодавства України, у разі віднесення їх до категорії неплатоспроможних, крім публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (до прийняття відповідного закону щодо участі такого банку у Фонді) та санаційного банку, створеного до набрання чинності Законом.

Відповідно до абзацу першого пункту 1.18 глави 1 розділу ІІІ Положення Фонд безпосередньо (або уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію у разі делегування їй повноважень) зобов'язаний (зобов'язана): протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з таких підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

- банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

- банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

- банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до п. 4.12 глави 4 розділу ІІ якого, в редакції, при виконанні своїх обов'язків уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію, зокрема, має право: вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що уповноважена особа Фонду на тимчасової адміністрації зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними безпосередньо протягом дії тимчасової адміністрації.

Наявним в матеріалах справи наказом "Про організаційні заходи щодо перевірки договорів" №32 від 25.05.2016 року (а.с. 118 -119 том 1) підтверджується, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві "ФІДОБАНК" наказано здійснити в публічному акціонерному товариства "ФІДОБАНК" перевірку договорів (інших правочинів), укладених публічним акціонерним товариством "ФІДОБАНК" за період з 20.05.2015 до 20.05.2016, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону. Створено комісію з перевірки договорів за операційною діяльністю банку. Комісії з перевірки договорів здійснити перевірку договорів до 10.06.2016 та надати відповідні пропозиції уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві "ФІДОБАНК" Коваленко О.В.

Згідно з пунктами 1, 3 розділу ІІ «Процедура прийняття уповноваженою особою Фонду рішення про фіксацію виявленого факту нікчемності правочинів (у тому числі договорів)» Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 826 від 26 травня 2016 року (далі - Порядок № 826) протягом трьох робочих днів з дати запровадження Фондом тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду розпочинає перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними. Уповноважена особа Фонду своїм розпорядчим документом створює комісію для здійснення перевірки документів, пов'язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), метою якої є виявлення фактів нікчемності таких правочинів (укладених договорів), виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій зі сторони працівників банку або інших осіб стосовно банку.

Пунктом 7 розділу ІІ Порядку № 826, передбачено, що за наслідками проведення перевірки комісією правочинів (договорів) на предмет нікчемності складаються та подаються на розгляд Уповноваженій особі Фонду пропозиції та висновки, які оформлюються відповідним актом (ами) перевірки. При цьому акт перевірки повинен містити: інформацію щодо складу комісії; перелік правочинів (у тому числі договорів) щодо кожного правочину (договору), що перевірялися, а саме: номер рахунку/договору, назва операції, наявність/відсутність факту нікчемності, підстава нікчемності (норма закону) (у разі виявлення факту нікчемності), інформація про те, яким чином вчинення (укладення) даного правочину призвело до збільшення витрат Фонду, пов'язаних з виведенням неплатоспроможного банку з ринку (у разі нікчемності правочину на підставі п. 9 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); інформацію щодо конфлікту інтересів членів комісії.

13.05.2017 року комісією з перевірки правочинів (у тому числі договорів) ПАТ "ФІДОБАНК" на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними призначеної наказом №24 від 22 лютого 2017 року, складено протокол, яким вирішено визнати такими, що підпадають під ознаки нікчемності визначені п.3 ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб " та ст. 228 ЦК України договору, зокрема, договір купівлі-продажу від 09.12.2015 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф. за реєстровим № 1605 (а.с. 120-124 том 1).

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації уповноважена особа повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Абзацами 1, 3 пункту 8 розділу ІІ Порядку № 826 встановлено, що уповноважена особа Фонду протягом двох робочих днів з дня подання відповідного акта перевірки розглядає пропозиції й висновки, викладені в ньому, та в разі згоди з висновками готує та підписує відповідний розпорядчий документ і вчиняє інші необхідні дії. Про прийняте рішення уповноважена особа Фонду повідомляє протягом одного робочого дня Фонд, сторони виявленого нікчемного правочину (договору) та в разі потреби - правоохоронні органи

Беручи до уваги вказані норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що повідомлення уповноваженої особи Фонду, передбачений абзацом 1 пункту 8 розділу ІІ Порядку № 826, не правочином у розумінні цивільного законодавства України, а внутрішнім документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органів управління та контролю банку, спрямованим на збереження активів і документації банку та який діє у межах цієї юридичної особи.

Повідомлення (накази, рішення), тобто внутрішні розпорядчі документи Банку про нікчемність правочинів, не можуть створювати зобов'язання для третіх осіб, зокрема, контрагентів Банку. Тому сам факт направлення повідомлення (видання наказу тощо) про нікчемність правочину не може вважатися порушенням прав іншої сторони правочину.

Отже, повідомлення № 1-4-2-3/904-АК від 19.05.2017 р. є внутрішнім документом банку, а тому до нього не можна застосовувати правові наслідки недійсності правочину.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 30.05.2018 р. у справі № 910/23036/16, від 11.04.2018 р. у справі № 910/12294/16 та від 16.05.2018 р. у справі № 910/17448/16.

Враховуючи вищевикладене, оскільки до повідомлення № 1-4-2-3/904-АК від 19.05.2017 р., як внутрішнього документу банку, неможливо застосувати наслідки недійсності правочину, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним правочину у формі повідомлення №1-4-2-3/904-АК від 19.05.2017р. про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09.12.2015р. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як вже зазначалось, відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що оскільки при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2015.р., було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за цим договором не настала.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення позивач вказує на те, що такі правочини є нікчемними, тобто такими, недійсність яких встановлена приписами ч 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

На підтвердження своїх тверджень стосовно того, що оспорюваний правочин був укладений за цінами нижчими, від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), відповідачем за первісним позовом надано звіт №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року з незалежної оцінки ринкової вартості нежилого приміщення №27, в літ. А-4, загальною площею 147,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ, вул.. Короленка, буд.21, який виконаний суб'єктом оціночної діяльності ПП "ТА-Експрес-Сервіс"

У вказаному звіті зазначено, що ринкова вартість нежилого приміщення №27 в літ. А, загальною площею 147,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ, вул.. Короленка, буд.21 саном на 08.12.2015 року становить 2 924 258,00 грн. без врахування ПДВ (3 509 109 з ПДВ).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Колегією встановлено, що за договором купівлі-продажу здійснено продаж нежитлових приміщень на користь позивача за первісним договором за ціною, що складає 2 650 000,00 грн., яка була розрахована у відповідності до Звіту про оцінку майна № 44-ФБ, ідентифікатор за базою ФДМУ: 782062_10112015_44-FB, складеному суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ «Центр оцінки власності Парето» (сертифікат № 14164/13 суб'єкта оціночної діяльності, виданий 18.01.2013 р. Фондом державного майна України).

Згідно з ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Поняття "звичайних" цін наведено в Податковому кодексі України. Відповідно до п. 14.1.71 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування.

Відтак, рівень звичайної ціни (рівень ринкової ціни) може бути визначений за результатами оцінки об'єкта продажу.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, у цьому Законі майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Як вбачається з наведених вище норм права, для встановлення факту заниження ціни продажу нежитлового приміщення необхідно встановити його ринкову ціну, яка, виходячи з приписів Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" може визначатись шляхом проведення незалежної оцінки.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім.

Істотними умовами договору на проведення оцінки майна є, зокрема, мета, з якою проводиться оцінка.

Як вже зазначалось вище в матеріалах справи наявний договір № 07-17-М14 на проведення незалежної оцінки майна від 25.07.2017 року (том 2, а.с. 7) укладений між приватним підприємством "ТА-Експрес-Сервіс" (оцінювач), публічним акціонерним товариством "ФІДОБАНК" (банк) та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (Фонд), відповідно до умов якого банк замовляє, а оцінювач приймає на себе зобов'язання по проведенню належної оцінки активів банку (далі - послуг) згідно з переліком, наведеним у додатку до договору.

Відповідно до п.1.2 договору №07-17-М14 від 25.07.2017 року, мета проведення оцінки - подання у суд незалежної оцінки нерухомого майна у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки (згідно статті 39 Закону України "Про іпотеку" - у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації).

Так, у висновку до звіту №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року зазначено, що метою проведення оцінки є визначення ринкової вартості для подання у суд незалежної оцінки нерухомого майна іпотеки (згідно статті 39 Закону України "Про іпотеку" - у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації).

Відповідно до абз. 2 розділу 3 звіту №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року, цей звіт дійсний тільки в повному обсязі та лише для визначеної у ньому мети.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звіт №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року не може підтверджувати обставину про ринкову вартість об'єкта нерухомості з метою його продажу, оскільки такий звіт був складений для визначення ринкової вартості для подання у суд незалежної оцінки нерухомого майна іпотеки.

Крім того, відповідно до п.1.6 договору №07-17-М14 від 25.07.2017 року, незалежна оцінка об'єкту проводиться станом на дату підписання акту приймання-передачі в порядку, визначеному абзацом другим підпункту 3.2.8 договору, що є датою оцінки.

Тобто, з вказаної умови договору вбачається, що дата оцінки об'єктів не може бути відмінною від дати підписання акту приймання-передачі документів необхідних для проведення оцінки.

Проте, як вбачається зі звіту №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року датою оцінки є 08 грудня 2015 року.

В абз. 18 розділу 3 звіту №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року зазначено, що замовник оцінки надає оцінювачу всі істотні відомості про об'єкт оцінки (правовий статус, технічні характеристики), забезпечує доступ з метою вивчення його технічного стану.

Відповідно до абз. 21 звіту №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року згідно договору на проведення незалежної оцінки майна, проводиться ретроспективна оцінка станом на 08.12.2015 р.

Оцінювачем були проведені маркетингові дослідження архівних даних ринку комерційної нерухомості, які були актуальними станом на дату оцінки. Зважаючи на неможливість уточнити дані опублікованої інформації щодо продажу (більшість оголошень станом на дату складання звіту втратили свою актуальність), оцінювач приймає наявну інформацію за достовірну.

Доступу до оцінюваних приміщень надано не було, тому технічний стан приймався як "добрий" відповідно до фото, наданих Замовником. Оцінювач припускає, що приміщення були в такому ж технічному стані і на дату оцінки.

Відповідальність щодо повноти та достовірності інформації, наданої для оцінки, лежить на замовнику.

Проте, відповідно до ч.2 статті 32 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звіт №07-17-М14-14 від 08.12.2015 року здійснений з порушенням вимог чинного законодавства та не може бути прийнятим, як допустимий та належний доказ.

В той же час, у пункті 2.3 договору купівлі-продажу зазначено, що відповідно до відомостей, викладених у Звіті про оцінку майна №44-ФБ, ідентифікатор за базою ФДМУ: 782062_10112015_44-FB, складеному суб'єктом оціночної діяльності - товариством з обмеженою відповідальністю "Центр оцінки власності "Парето" (Сертифікат №14164/13 суб'єкта оціночної діяльності виданий 18 січня 2013 року Фондом державного майна України) 11 листопада 2015 року, вартість нерухомого майна становить 2 273 200,67 грн.

В матеріалах справи міститься звіт про оцінку майна №44-ФБ від 11.11.2015 року, з якого вбачається, що він здійснений суб'єктом оціночної діяльності - товариством з обмеженою відповідальністю "Центр оцінки власності "Парето" на замовлення ПАТ "ФІДОБАНК" та метою оцінки є визначення вартості для цілей реалізації (продажу) та який був здійснений на момент продажу спірного майна ( а.с. 19 том 1 ).

Відповідно до вказано звіту ринкова вартість об'єкта оцінки - нежилого приміщення №27, в літ. А-4, загальною площею 147,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), вул.. Короленка, буд.21 становить 2 273 200,00 грн. з ПДВ.

Окрім, того, колегія суддів зазначає, що в суді першої інстанції клопотання щодо про проведення судової експертизи не заявлялось.

Враховуючи вищезазначене, відповідачем за первісним позовом не доведено належними доказами, а колегією суддів не встановлено наявності продажу нежитлових приміщень згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2015 року на умовах нижчих від звичайних.

Колегією суддів також не приймається рішення комісії з перевірки правочинів (у тому числі договорів) ПАТ "ФІДОБАНК" на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними як належний та допустимий доказ нікчемності правочину, оскільки таке рішення було прийнято без встановлення розміру звичайної вартості нежитлового приміщення №27, в літ. А-4, загальною площею 147,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ, вул.. Короленка, буд.21, порушуючи п. 3 ч. 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2015.р., укладений між ПАТ "ФІДОБАНК" та ТОВ "МХ Консалтинг", а тому всі умови спірного договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Таким чином, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2015.р., було дотримано всіх вимоги, встановлені чинним законодавством України, жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за цим договором не настала, у зв'язку з чим зустрічні позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2015 року недійсним задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції, при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.

Відповідно до ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в частині первісних позовних вимог є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2018 р. підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2018 року у справі № 910/16718/17 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2018 року у справі № 910/16718/17 в частині задоволених первісних позовних вимог скасувати.

В цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісних позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК Коваленка О.В., викладений у формі повідомлення №1-4-2-3/904-ЛК від 19.05.2017 року про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 09.12.2015 року між публічним акціонерним товариством "ФІДОБАНК та товариством з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг", посвідчений Зимою Н.Ф. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером №1605 - відмовити повністю.

В решті рішення господарського суду міста Києва від 19.02.2018 року у справі № 910/16718/17 залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "МХ Консалтинг" (01033, м. Київ, вул.. Саксаганського, будинок 38 Б, офіс 11, ) на користь публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК (01601, м. Київ, вул.. Велика Васильківська, 10, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 400,00 грн.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/16718/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 10.07.2018

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова