ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2018

Справа № 910/5362/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Комунального підприємства “Харківські теплові мережі”

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські новітні технології”

про стягнення 26 892, 77 грн.

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Комунальне підприємство “Харківські теплові мережі” (далі – КП “Харківські теплові мережі”, позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські новітні технології” (далі – ТОВ “Українські новітні технології”, відповідач) про стягнення 26 892, 77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного відшкодування вартості наданих комунальних послуг за договором № 240547 від 01.09.2014 р. У зв’язку з порушенням договору позивач просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 19 807,46 грн., який утворився за період з серпня 2016 р. по травень 2017 р., пеню у сумі 3 145,64 грн., інфляційні втрати у сумі 3 196,96 грн., 3 % річних у сумі 742,71 грн., а всього - 26 892, 77 грн.

Провадження за вказаними вимогами було відкрито ухвалою господарського суду міста Києва від 07.05.2018 р., розгляд справи в суді вирішено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін відповідно до правил, визначених ст.ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Цією ж ухвалою сторонам надано строк, передбачений законом, для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов'язків.

Відповідач у строк, визначений законом, відзиву не надав, його позиція щодо заявлених вимог суду невідома.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.09.2014 р. між Комунальним підприємством “Харківські теплові мережі” (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Українські новітні технології” (замовник) був укладений договір про відшкодування витрат № 240547 (далі – договір). Відповідно до умов цього договору, виконавець зобов'язується забезпечити замовнику можливість користування комунальними послугами у місці розміщення телекомунікаційного обладнання загальною площею 8,0 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Столєтова, 4, та знаходиться на балансі КП “Харківські теплові мережі”, а замовник зобов'язується щомісяця відшкодовувати виконавцю витрати за спожиті комунальні послуги за тарифами, що діють у розрахунковий період, за який проводиться відшкодування (п. 1.1).

Пунктом 2.2.2 договору встановлений обов'язок замовника своєчасно і в повному обсязі здійснювати відшкодування витрат виконавцю за фактично отримані комунальні послуги на умовах, визначених договором.

Нарахування за комунальні послуги відбуваються за їх фактичне споживання замовником на підставі акту виконаних послуг (п. 4.4 договору). Розрахунковим періодом оплати послуг та відшкодування витрат виконавця є один календарний місяць. Оплата послуг здійснюється щомісячно у відповідності із затвердженими тарифами на підставі актів виконаних послуг, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітнім (п.п 4.5 – 4.7 договору).

Договір набуває чинності з 01.09.2014 р. та діє до 01.12.2014 р. з подальшою його пролонгацією (п.п. 6.1, 6.5).

Судом встановлено, що у період з серпня 2016 р. по травень 2017 р. позивач, на виконання умов договору № 240547 від 01.09.2014 р., надав відповідачу житлово-комунальні послуги на загальну суму 19 807,46 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами про надання комунальних послуг за вказаний період.

Відповідач, зі свого боку, умови договору в частині оплати вартості комунальних послуг виконав неналежним чином, вартість наданих позивачем послуг на вказану суму - не сплатив.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” закріплений обов’язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 13, ст. 14 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” одним з видів житлово-комунальних послуг є комунальні послуги, до яких відносяться централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів тощо. Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач доказів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем або спростовували доводи останнього, суду не надав, відтак, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення основної заборгованості в сумі 19 807,46 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у вказаному розмірі.

Також позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 3 145,64 грн, яку просив стягнути у судовому порядку.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Так, пунктом 5.2 договору сторонами було погоджено, що за порушення замовником строків відшкодування витрат, передбачених розділом 4 цього договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Статтею 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. При цьому, передбачений приписом ч. 6 ст. 232 ГК України 6-місячний період нарахування пені починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (п. 2.5 Постанови Пленуму від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Провівши власний розрахунок штрафних санкцій відповідно до подвійної облікової ставки Національного банку України та вимог ст. 232 ГК України, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 769,49 грн., тобто у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем, оскільки ним не врахований 6-місячний строк нарахування пені, передбачений ст. 232 ГК України.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача інфляційну складову боргу в сумі 3 196,96 грн. та 3 % річних у сумі 742,71 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем його грошового зобов’язання, вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу є такими, що заявлені правомірно.

Провівши перерахунок заявлених до стягнення матеріальних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у сумі 3 196,96 грн. та 3 % річних у сумі 742,71 грн., тобто у сумах, заявлених позивачем.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства “Харківські теплові мережі” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські новітні технології” про стягнення 26 892, 77 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські новітні технології” (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, буд. 5/1, літ. А, ідентифікаційний код 30753866) на користь Комунального підприємства “Харківські теплові мережі” (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ідентифікаційний код 31557119) основний борг у сумі 19 807 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот сім) грн. 46 коп., пеню у сумі 769 (сімсот шістдесят дев'ять) грн. 49 коп., інфляційні втрати у сумі 3 196 (три тисячі сто дев'яносто шість) грн. 96 коп., 3 % річних у сумі 742 (сімсот сорок дві) грн. 71 коп., судовий збір у сумі 1 606 (одна тисяча шістсот шість) грн. 32 коп.

У решті позовних вимог – відмовити.

Повне судове рішення складено 9 липня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Головіна К.І.