ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 907/168/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Публічного акціонерного товариства

"Українська залізниця" - не з'явився,

Грушівської сільської ради

Тячівського району Закарпатської області - не з'явився,

Фізичної особи-підприємця

Мазура Петра Михайловича - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 (у складі колегії суддів: Кравчук Н.М. (головуючий), Матущак О.І., Юрченко Я.О.)

та рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.05.2016 (суддя Журавчак Л.С.)

у справі № 907/168/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, Фізичної особи-підприємця Мазура Петра Михайловича

про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору оренди землі та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - ПАТ "Українська залізниця") звернулося до суду з позовом до Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, (далі - Грушівська сільрада), Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) Мазура П.М., у якому просило визнати незаконним рішення Грушівської сільради від 22.01.2002 № 68 "Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю Мазур П.М. у с. Грушово, вул. Визволення, 33", визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 03.12.2002, укладений між Грушівською сільрадою та Мазур П.М.; зобов'язати ФОП Мазура П.М. усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с. Грушово (перегон Тересва-Солотвино 2, 127 км 6 ПК з лівої сторони по ходу кілометра) шляхом демонтажу будівель і споруд, які розміщені на цій земельній ділянці.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірну земельну ділянку, яка відноситься до земель залізничного транспорту і перебуває у постійному користуванні залізниці на підставі Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 16.07.1996 серії ІІ ЗК001 № 000396, незаконно передано в оренду ФОП Мазуру П.М., чим порушено право позивача на користування і володіння цією земельною ділянкою.

ФОП Мазур П.М. проти позову заперечував та заявив про застосування позовної давності.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.05.2016, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що спірна земельна ділянка відповідно до рішення виконавчого комітету Грушівської сільради від 16.01.2001 № 42 була віднесена до резервного фонду запасу земель ради з порушенням встановленого порядку вилучення землі у належного землекористувача - ПАТ "Українська залізниця", однак це рішення є чинним і у встановленому порядку незаконним не визнано, отже передача в оренду земельної ділянки на підставі оскарженого у цій справі рішення Грушівської сільради від 22.01.2002 № 68 відбулася з фонду резерву земель ради, а не земель залізничного транспорту. За встановлених обставин, суди дійшли висновку, що порушення, допущені при вилученні у залізниці спірної земельної ділянки, не можуть бути підставою вважати неправомірним користування ФОП Мазуром П.М. цією земельною ділянкою з огляду на те, що оспорюваний договір укладено на підставі чинного рішення, передача землі в оренду відбулася з дотриманням процедури розробки та затвердження проекту її відведення та державної реєстрації договору.

Не погоджуючись із висновками суду першої та апеляційної інстанцій, у лютому 2018 року ПАТ "Українська залізниця" подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу ПАТ "Українська залізниця" обґрунтовує, зокрема, тим, що вилучення земельної ділянки, яка належить до земель залізничного транспорту, було проведено з порушенням вимог законодавства та прав позивача, тому зазначені обставини є підставою для визнання оскарженого у цій справі розпорядження незаконним, а договору оренди землі, укладеного на його підставі, недійсним.

У відзивах на подану касаційну скаргу ФОП Мазуром П.М. і Грушівська сільрада зазначають, що судові рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, з наданням належної оцінки всім доказам та з урахуванням усіх встановлених фактичних обставин справи, тому підстав для їх скасування немає.

Учасники справи в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ураховуючи наведене, те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Під час розгляду справи судами встановлено, що 16.07.1996 Тячівською районною радою Львівській залізниці (правонаступником якої є ПАТ "Українська залізниця") видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЗК № 000396 на Хустську дистанцію колії, відповідно до якого залізниця є постійним користувачем земельної ділянки площею 113,92 га в межах згідно з планом землекористування для розташування об'єктів залізничного транспорту.

Листом від 04.12.2000 № 263 начальник Хустської дистанції Львівської залізниці надав згоду на вилучення спірної земельної ділянки площею 0,0028 га в с. Грушево, на 127км 6 ПК ліва сторона по ходу кілометрів, на підставі якого виконавчим комітетом Грушівської сільради прийнято рішення від 16.01.2001 № 42 про вилучення цієї земельної ділянки до резервного фонду земель запасу сільської ради.

Рішенням виконавчого комітету Грушівської сільради від 25.07.2001 № 38 зазначену земельну ділянку виділено в довгострокове користування строком на 25 років жителю с. Грушево Мазуру П.М.

Рішенням виконавчого комітету цієї ж ради від 22.01.02 № 68 "Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю Мазуру П.М."затверджено проект відводу земельної ділянки площею 0,03 га по АДРЕСА_1 біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів та надано вказану ділянку на умовах оренди терміном на 25 років з подальшим правом викупу для здійснення підприємницької діяльності - розміщення торгової точки, за плату в розмірі ставки земельного податку. Пунктом 4 рішення зобов'язано приватного підприємця Мазура П.М. укласти договір оренди з Грушівською сільрадою і посвідчити його в Тячівській державній нотаріальній конторі.

На виконання цього рішення 03.12.2002 між Грушівською сільрадою та Мазуром П.М. укладено та нотаріально посвідчено договір оренди земельної ділянки.

Згодом, на спірній земельній ділянці підприємець Мазур П.М. збудував магазин змішаних товарів та кафе, які 22.12.2003 були введені в експлуатацію відповідно до акта державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію.

Під час проведення працівниками Хустської дистанції комісійного обстеження земельної ділянки перегону Тересва-Солотвино 2, 127 км 6 ПК ліворуч за ходом кілометрів виявлено, що у вказаній смузі відведення залізниці знаходиться будівля кафе, що підтверджено відповідним актом від 24.04.2014.

У зв'язку з виявленими порушеннями ПАТ "Українська залізниця" звернулося до суду з позовом до Грушівської сільради, ФОП Мазура П.М. з вимогами: визнати незаконним рішення виконкому Грушівської сільради від 22.01.2002 № 68, яким затверджено проект відводу земельної ділянки та надано цю земельну ділянку на умовах оренди приватному підприємцю Мазуру П.М.; визнати недійсним договір оренди землі від 03.12.2002, укладений між Грушівською сільрадою та Мазуром П.М.; зобов'язати ФОП Мазура П.М. усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК; у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів (стаття 12 ГПК у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

З урахуванням вимог статей 1, 2, 41 ГПК (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Статтею 20 ГПК у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон № 2147-VIII) визначено особливості предметної та суб'єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Таким чином, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Розглянувши справу по суті позовних вимог, суди як першої, так і апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що оскаржуваним рішенням виконкому Грушівської сільради від 22.01.2002 № 68 затверджено проект відводу земельної ділянки та надано цю земельну ділянку на умовах оренди приватному підприємцю Мазуру П.М. Разом із тим оспорюваний договір оренди землі від 03.12.2002 укладений між Грушівською сільрадою та громадянином Мазуром П.М. Вимога про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу зведеної на ній будівлі адресована ФОП Мазуру П.М., проте судами під час розгляду справи не встановлено суб'єкта права власності на це майно.

Статтею 14 ГПК у чинній редакції визначено принцип диспозитивності, який хоча формально і не був закріплений в окремій статті чи нормі ГПК до внесення змін Законом № 2147-VIII, проте виводився з інших положень господарського процесуального законодавства. Цей принцип полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Встановивши, що оспорюваний договір оренди укладений з відповідачем як фізичною особою, суди наведеним обставинам правової оцінки не дали, не встановили характер спірних правовідносин з огляду на визначену законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, що призвело до порушення норм процесуального права та, відповідно, унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до положень статей 308, 310 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи викладене, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.05.2016 підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку зі скасуванням попередніх судових рішень і передачею справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, у тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.05.2016 у справі № 907/168/16 скасувати.

3. Справу № 907/168/16 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий