РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.07.2018Справа № 910/3158/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Шнайдер К.Б., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Житлово-будівельного кооперативу "ОБОЛОНЬ-11"

до Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО"

про стягнення 214 807,04 грн.

за участю представників:

від позивача: Котоман Г.М. (довіреність), Лозова Л.В. (довіреність)

від відповідача: Гаркавенко С.В. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Житлово-будівельний кооператив "ОБОЛОНЬ-11" (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО" про стягнення 214807,04 грн., з яких: 131089,42 грн. - сума переплати, 12143,82 грн. - 3% річних, 71574,80 грн. - інфляція, а також 3222,10 грн. судового збору та 20000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що внаслідок перерахунку вартості послуг з постачання теплової енергії за договором №240420 від 12.11.2001 у позивача виникла переплата у сумі 131809,42 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3158/18 та призначено підготовче засідання у справі на 23.04.2018.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення процесуального строку звернення з позовом до господарського суду, посилаючись на приписи ст. 119 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Проте, враховуючи те, що у наведеній нормі Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості поновлювати строк на звернення з позовом до господарського суду, а позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, то заява про поновлення процесуального строку звернення з позовом до господарського суду задоволенню не підлягає.

В підготовчому засіданні 23.04.2018, на підставі 183, 233 ГПК України, відкладено підготовче засідання на 15.05.2018, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання та направлено відповідачу ухвалу про виклик в судове засідання 15.05.2018.

14.05.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про застосування строку позовної давності.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що норми ст. ст. 525, 530 ЦК України не породжують у відповідача повернення суми надмірно сплачених грошових коштів, так як застосовуються до зобов'язальних відносин. Відповідач в заперечення позовних вимог також вказує на те, що в розрахунку позовних вимог не зазначено дати сплати грошових коштів, відсутні платіжні доручення, не вбачається чи позивачем було враховано сплати пільг та субсидій мешканців. Окрім того, у відзиві на позов відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Також відповідачем подано клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що строк позовної давності щодо коштів за період з грудня 2006 року по листопад 2009 року у сумі 131089,42 грн. сплинув у листопаді 2012 року.

В підготовчому засіданні 15.05.2018 у відповідності до ст. 177 ГПК України продовжено підготовче провадження у справі № 910/3158/18, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання та на підставі 183, 233 ГПК України оголошено перерву до 11.06.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2018, у зв'язку із перебуванням 11 червня 2018 року судді Гулевець О.В. у відрядженні, підготовче засідання по справі №910/3158/18 призначено на 14.06.2018.

13.06.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про поновлення строку позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення суми переплати в якій позивач зазначає, що про постанову Окружного адміністративного суду міста Києва № 8/131 від 24.01.2008, якою визнано протиправними та скасовано розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №643 від 30.05.2007, позивач дізнався у квітні 2015 року із засобів масової інформації, в підтвердження чого до вказаної заяви надав роздруківку з Інтернет-сторінки за посиланням: https://gro-za.io.ua/s70935/postanova_oas_m_kiva_vid_24.01.2008.

Також 13.06.2018 позивачем подано до суду відповідь на відзив та клопотання про долучення копії платіжних доручень про оплату позивачем послуг за договором №240420 від 12.11.2001 про постачання теплової енергії за період часу з 01.12.2006 по 01.11.2009 (на загальну суму оплати в розмірі 265000,00 грн.), акти звірок за період часу з 01.11.2006 по 01.01.2010, копія оборотно-сальдової відомості за період з 01.01.2006 по 01.10.2017.

В судовому засіданні 14.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/3158/18 до розгляду по суті на 10.07.2018, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

21.06.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії довідки про надходження коштів за спожиту теплову енергію згідно договору №240420 від 12.07.2001 та заперечення на відповідь на відзив на позов.

Враховуючи те, що відповідь на відзив була направлена позивачем відповідачу лише 13.06.2018, тобто за день до закриття підготовчого засідання, то суд вирішив долучити до матеріалів справи вказані заперечення та документи по справі.

Представники позивача у судовому засіданні 10.07.2018 надали пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення по суті заперечень на позов, просив суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 10.07.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.11.2001 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (змінено найменування на Публічне акціонерне товариство "Київенерго") в особі (постачальник, відповідач) та Житлово-будівельним кооперативом "ОБОЛОНЬ-11" (абонент, позивач) укладений договір №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді (надалі - договір), відповідно до умов якого, предметом договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах передбачених цим договором (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.2.1 договору відповідач зобов'язався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до цього договору.

Згідно із п. 2.3.1 договору позивач зобов'язався дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Відповідно до п. 2 додатку № 4 до договору позивач щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду.

За умовами пункту 3 додатку № 4 до договору сплату позивач зобов'язався виконувати не пізніше 25 числа поточного місяця.

У відповідності до п. 2.1 договору, при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Позивач зазначає, що протягом дії цього договору були застосовані наступні тарифи за споживання теплової енергії , що були встановлені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) : № 1245 від 20.06.2002: 65,304 грн. за Гкал з ПДВ (тариф діяв до 12.2006); № 643 від 30.05.2007 року: 113,568 Гкал з ПДВ (тариф діяв у період часу з 12.2006 по 11.2009).

Позивач вказує, що виконуючи зазначені розпорядження Київської міської державної адміністрації, здійснював оплату вартості послуг відповідача згідно з зазначеними тарифами протягом дії договору.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2008 по справі №8/131, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.01.2009, було визнано протиправним та скасовано розпорядження Київської міської державної адміністрації № 643 від 30.05.2007 про встановлення тарифу в сумі 113,568 Гкал з ПДВ.

Таким чином, позивач посилається на те, що для нарахування вартості наданої теплової енергії в період часу з грудня 2006 року по листопад 2009 року відповідач мав застосовувати тариф, затверджений розпорядженням КМДА № 1245 від 20.06.2002 (65,304 з ПДВ), проте не застосовував його, у зв'язку із чим, за вказаний період у ЖБК "ОБОЛОНЬ-11" за договором виникла переплата в розмірі 131809,42 грн.

08.04.2015 позивач звернувся до відповідача із листом вих. 24 від 08.04.2015, в якому просив здійснити перерахунок за період часу з грудня 2006 року по жовтень 2009 року внаслідок неправильного застосування тарифів.

Позивач зазначає, що незважаючи на вказану вище вимоги ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" звернулось до суду з позовом про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу "ОБОЛОНЬ-11" заборгованості до за договором №240420 від 12.11.2001 за період з 01.11.2014 року по 01.01.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року у справі №910/6652/17, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017, позов ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" задоволено. Стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "ОБОЛОНЬ-11" 34 785,99 грн. основного боргу, 31 455,55 грн. інфляційних втрат, 2 648,66 грн. 3 % річних та 1 600 грн. судового збору.

Наявність вказаного судового рішення, на думку позивача, свідчить про відмову відповідача здійснювати перерахунок та/або повернути сплачені кошти (переплату) позивачу.

З огляду на наведене вище, оскільки, вимога позивача залишилась не задоволеною, останній звернувся до суду з позовом про стягнення переплати у розмірі 131089,42 грн., 3% річних у розмірі 12143,82 грн. - 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 71574,80 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом вище, між сторонами укладений договір №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.11.2001, на підставі якого відповідач здійснював постачання теплової енергії у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року, а позивач взяв на себе зобов'язання користуватись та своєчасно сплачувати спожиту теплову енергію у гарячій воді.

У відповідності до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Спір у даній справі виник у зв'язку із тим, що як вважає позивач у період з грудня 2006 року по листопад 2009 року у позивача виникла переплата по договору №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.11.2001, у зв'язку із тим, що розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №643 від 30 травня 2007 року "Про затвердження тарифів на теплову енергію" на підставі якого здійснювалось нарахування вартості спожитої позивачем теплової енергії було визнано протиправним та скасовано постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2008 по справі №8/131, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.01.2009.

Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №643 від 30 травня 2007 року "Про затвердження тарифів на теплову енергію" затверджено тарифи на теплову енергію, що виробляється АК "Київенерго" та ЗАТ "Енергогенеруюча компанія "Дартеплоцентраль" (АК "Дарницька ТЕЦ") для відпуску балансоутримувачам теплових пунктів, в тому числі житлово-експлуатаційним організаціям, житлово-будівельним кооперативам, об'єднанням співвласників багатоквартирних будинків, іншим балансоутримувачам жилих будинків усіх форм власності, для вироблення/створення комунальних послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води населенню та вирішено вказані тарифи ввести в дію 01.12.2006 (для АЕК "Київенерго" 113,568 Гкал з ПДВ).

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З розрахунку нарахувань та оплат за теплову енергію гарячої води та опалення по ЖБК "ОБОЛОНЬ-11" доданого до матеріалів позовної заяви вбачається, що при здійсненні перерахунку належної до сплати вартості теплової енергії у спірний період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року, позивачем замість тарифу встановленого розпорядженням КМДА №643 від 30.05.2007 було застосовано тариф встановлений розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1245 від 20 червня 2002 року.

Згідно із розпорядження Київської міської державної адміністрації №1245 "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення" від 20.06.2002, зареєстрованого в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429 встановлено, що з 01.07.2002 тариф на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами м. Києва (вводиться в дію з 1 квітня 2005 року) для житлово-експлуатаційних організацій становить 65,30 грн. за 1 Гкал.

Вказаний тариф позивач застосував при перерахунку за весь спірний період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року.

В свою чергу, судом встановлено, що розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 втратило чинність згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації №578 від 18.04.2008, зареєстрованим в Головному управлінні юстиції у місті Києві 15.05.2008 за №12/778.

За таких обставин, вказане розпорядження втратило чинність згідно з розпорядженням КМДА №578 від 18.04.2008 (зареєстрованим 15.05.2008), що свідчить про безпідставність застосування вказаного тарифу за весь спірний період, за який позивачем здійснюється перерахунок, тобто з грудня 2006 року по жовтень 2009 року.

При перерахунку належної до сплати вартості теплової енергії у спірний з грудня 2006 року по жовтень 2009 року позивачем не було враховано інших тарифів, зокрема які були погоджені сторонами у договорі чи тих, які встановлювались розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №981 від 31 серпня 2009 року, № 1575 від 30.10.2006.

З аналізу розрахунку нарахувань та оплат за теплове енергію гарячої води та опалення здійсненого позивачем вбачається, що за період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року позивачем було сплачено на користь відповідача 327242,99 грн., в той час як сума оплат згідно із наданими позивачем в матеріали справи платіжними дорученнями про оплату позивачем послуг за договором №240420 від 12.11.2001 становить 265000,00 грн.

Надані позивачем первинні документи не підтверджують визначену позивачем суму переплати, що виникла у за період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року.

Натомість згідно із наявної в матеріалах справи довідки про надходження коштів за спожиту теплову енергію згідно договору №240420 від 12.07.2001 заявлена позивачем сума переплати у спірний період відсутня.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи встановлені вище обставини суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума переплати за період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року у розмірі 131089,42 грн. документально не підтверджена.

Оцінивши надані позивачем докази в підтвердження переплати у розмірі 131089,42 грн., суд прийшов до висновку, що позивачем належними та достатніми доказами не доведено суду наявності у період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року переплати за договором №240420 від 12.11.2001 у розмірі 131089,42 грн.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення 131089,42 грн. переплати.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 12143,82 грн. та інфляційних втрат у сумі 71574,80 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом не було встановлено факту порушення відповідачем зобов'язань перед позивачем, а вимоги про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат є похідними від вимоги про стягнення 131089,42 грн., у якій позивачу відмовлено, то вимоги про стягнення 3% річних у сумі 12143,82 грн. та інфляційних втрат у сумі 71574,80 грн. також задоволенню не підлягають.

З приводу посилань відповідача на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, наведених в обґрунтування своїх заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З приписів статті 1212 ЦК України випливає, що такий вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Отже, укладений між сторонами договір №240420 від 12.11.2001 є достатньою та належною правовою підставою отримання відповідачем спірної суми. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення спору стосовно набуття майна (отримання грошей) або його (їх) збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі і щодо зобов'язання повернути майно (кошти) потерпілому.

З огляду на те, що між сторонами у справі було укладено договір №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплату за надані послуги за договором, то відповідні за печення відповідача є безпідставними.

Відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог Житлово-будівельного кооперативу "ОБОЛОНЬ-11".

Позивач в свою чергу заявив про поновлення строку позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення суми переплати в якій позивач зазначив, що про постанову Окружного адміністративного суду міста Києва № 8/131 від 24.01.2008, якою визнано протиправними та скасовано розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №643 від 30.05.2007, ЖБК "ОБОЛОНЬ-11" дізнався у квітні 2015 року із засобів масової інформації, в підтвердження чого до вказаної заяви надав роздруківку з Інтернет-сторінки за посиланням: https://gro-za.io.ua/s70935/postanova_oas_m_kiva_vid_24.01.2008.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування ним матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

З огляду на надані сторонами пояснення, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача про те, що має місце пропуск позивачем строку на звернення до суду з вимогою про стягнення 131089,42 грн. суми переплати.

Водночас, посилання позивача на відсутність у ЖБК "ОБОЛОНЬ-11" до квітня 2015 року відомостей про визнання протиправним та скасування розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №643 від 30.05.2007, у розумінні цивільного законодавства, не свідчить про наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

При цьому, судом враховано, що вказане розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №643 від 30.05.2007 "Про затвердження тарифів на теплову енергію" було також визнано незаконним і нечинним постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 у справі 761/8760/14-а. З наведеного також вбачається що має місце пропуск строку позовної давності для звернення до суду за даними позовними вимогами.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14.

Таким чином, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ЖБК "ОБОЛОНЬ-11" відмовлено з підстав його необґрунтованості, суд не застосовує при цьому позовну давність та наслідки її спливу, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Оскільки судом встановлено необґрунтованість позовних вимог, то позов не підлягає задоволенню саме з вказаних підстав.

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позову Житлово-будівельного кооперативу "ОБОЛОНЬ-11" до Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО" про стягнення 214 807,04 грн.

Судовий збір у розмірі 3222,11 грн. за розгляд справи витрати на правову допомогу у сумі 20000,00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст рішення складено та підписано: 20.07.2018.

Суддя О.В. Гулевець