ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 912/3066/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Баранець О.М., Вронська Г.О.,

за участю секретаря судового засідання - Бойка В.С.,

за участю представників:

позивача - Кравець А.О.,

відповідачів - Гретченко Л.Л.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - не з'явився,

прокуратури - Насадчук Ж.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області

на рішення Господарського суду Кіровоградської області

(суддя - Вавренюк Л.С.)

від 19.01.2018

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду

(головуючий - Кузнецова І.Л., судді - Орєшкіна Е.В., Подобєд І.М.)

від 12.04.2018,

за позовом керівника Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області, публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - державний навчальний заклад "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград"

про визнання недійсним договору, зобов'язання повернути приміщення

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року керівник Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 111-34/195-21 від 31.12.2009, з урахуванням додаткових угод, укладених між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Кіровоградській області та публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії та припинення зобов'язання за ним на майбутнє.

Просив зобов'язати ПАТ "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії звільнити та повернути балансоутримувачу - державному навчальному закладу "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград" шляхом складання акта приймання-передачі нежитлове приміщення площею 16,0 кв.м, вартістю 75 296,00 грн, розташоване на першому поверсі чотириповерхової будівлі навчально-виробничих майстерень за адресою: м. Кропивницький, вул. Шатила, буд. 4.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір суперечить ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна"; передача в оренду приміщення навчального закладу для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є незаконною, а тому спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, а приміщення - поверненню балансоутримувачу.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 19.01.2018, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.04.2018, у задоволенні позову відмовлено.

07.05.2018 перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.01.2018 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.04.2018, в якій просить постановлені у справі судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати поважними причини пропуску прокурором позовної давності та позов прокурора задовольнити.

Підставами для скасування постановлених у справі судових рішень прокурор зазначає неправильне застосування судами ст. 261 ЦК України. Посилається на те, що сторонами не було надано жодного доказу обізнаності Міністерства освіти і науки України про порушення вимог ст. 63 Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" при укладенні спірного договору. Зазначає, що судом не визначено конкретну дату можливості позивачів дізнатися про порушення, від якого необхідно здійснювати відлік позовної давності. Вважає безпідставним висновок судів про відсутність підстав для визнання поважними причини пропуску позовної давності. У період з 2009 року по липень 2015 року прокуратурою не проводилась перевірка законності укладених регіональним відділенням ФДМУ по Кіровоградській області договорів оренди, а, отже, не досліджувався зміст спірного договору та прокурор не мав можливості встановити його відповідність вимогам законодавства.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач регіональне відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.01.2018 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.04.2018 та прийняття нового рішення відповідно до вимог ст. 311 ГПК України, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні прокурором норм матеріального права.

Відповідно до п. 1.7 Статуту державного навчального закладу "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград", затвердженого наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України № 523 від 27.04.2012, ДНЗ "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград" є правонаступником Кіровоградського вищого професійного училища № 9.

Як встановлено судами, 31.12.2009 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Кіровоградській області (орендодавцем) та відкритим акціонерним товариством "Укртелеком" (орендарем) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 111-34/195-21, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме нежитлове приміщення площею 16,0 кв.м, розташоване на першому поверсі чотириповерхової будівлі навчально-виробничих майстерень Вищого професійного училища № 9 (балансоутримувача) за адресою: м. Кропивницький, вул. Шатила, буд. 4, що перебуває на балансі училища, вартість якого визначена згідно із звітом про оцінку майна станом на 30.06.2009 і становить 40 960,00 грн без податку на додану вартість.

Відповідно до п. 1.2. договору майно передається в оренду для розміщення станційного обладнання телефонного зв'язку.

Пунктом 10.1. договору встановлено, що договір оренди діє з 30.12.2009 до 30.12.2010.

Сторонами договору неодноразово вносилися зміни до договору в частині продовження його дії, визначення розміру орендної плати, відшкодування витрат балансоутримувачу на утримання орендованого майна, шляхом укладення додаткових угод від 31.12.2010, від 01.12.2011, від 02.07.2012, від 01.11.2012, від 03.01.2013 та договору № 218-21 від 01.02.2011.

Додатковою угодою від 27.11.2015 до договору внесено зміни до п. 10.1. договору, продовжено його дію до 29.10.2018.

Частиною 7 ст. 179 ГК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору)).

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на момент укладення договору) визначено, що навчальні заклади, які засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 цього ж Закону встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством, а в ч. 5 цієї статті встановлено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Згідно з п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації, крім іншого, і об'єкти освіти.

Господарські суди, встановивши, що спірне орендоване приміщення, яке знаходиться на балансі ДНЗ "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград" та яке є об'єктом освіти, передавалося у строкове платне користування для розміщення орендарем станційного обладнання телефонного зв'язку, тобто для господарської діяльності останнього, що суперечить ст. 63 Закону України "Про освіту", прийшли до правильного висновку про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним та для зобов'язання відповідача-2 звільнити та повернути балансоутримувачу орендоване за договором майно.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем ПАТ "Укртелеком" у справі подавалась заява про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

"Позовна давність" - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, що є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява № 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

У ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц).

Господарські суди дійшли правильного висновку про те, що позовна давність розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізналося вказане Міністерство, а не прокурор.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази (зокрема, копії листів позивача, згідно з якими останній надав погодження на продовження строку дії договору оренди (а.с. 150-156, т. 1), а також копії звернень регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області до Міністерства освіти і науки України для отримання висновку про можливе продовження орендних відносин з ПАТ "Укртелеком" на підставі укладеного договору) суди встановили, що позивач міг і повинен був дізнатися про порушене право або про особу, яка його порушила у 2009 році.

Оскільки Міністерство освіти і науки України, так і прокурор у встановлені законом строки для захисту цивільного права або інтересу не звернулися із зазначеним позовом, то господарські суди правомірно відмовили у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України прокурор заявляв клопотання про поновлення позовної давності, проте Міністерство освіти і науки України, набувши статусу позивача, питання про поновлення позовної давності не порушувало, а також не надало доказів поважності причин її пропуску.

Судами було правильно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про поновлення позовної давності, про що він просив в позовній заяві (а.с. 18, т. 1), оскільки прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі Міністерства освіти і науки України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

З урахування вимог ст. 300 ГПК України судом касаційної інстанції не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Недоречними є посилання заступника прокурора на те, що судами неправильно застосовано ст. 261 ЦК України, адже судами було правильно застосовано вказану норму матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).

Частиною 5 ст. 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду та постанова апеляційного суду прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Оскільки підстав для скасування прийнятих у справі судових рішень немає, то

судовий збір згідно з ст. 129 ГПК України за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19 січня 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2018 року у справі за № 912/3066/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Баранець

Г. Вронська