РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.07.2018Справа № 910/3835/18
За позовом Приватного підприємства "Бонвояж"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

про стягнення 2285287,49 грн.

та за зустрічним позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

до Приватного підприємства "Бонвояж"

про визнання п.п. 6.2, 7.7 договору про постачання теплової енергії №16-17/10 від 19.10.2016 недійсними.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - Шилова К.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Савченко В.І. (представник за довіреністю), Орлов О.О. (адвокат).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов (з урахуванням прийнятої судом заяви від 29.05.2018 про збільшення розміру позовних вимог) про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 43575,69 грн. та санкцій: 3 % річних у розмірі 108558,39 грн., пені в розмірі 976774,87 грн., інфляційних втрат у розмірі 575754,32 грн. та 880624,22 грн. штрафу у зв'язку з неналежним виконанням умов договору від 19.10.2016 № 16-17/10.

Відповідач позов не визнав, пославшись у відзиві на те, що сума основної заборгованості ним вже погашена. У той же час, прострочення виконання зобов'язань Відповідачем спричинено неправомірними діями Позивача через підготовлення останнім вкрай невигідної редакції договору, укладеного між ними, щодо здійснення 100 % попередньої оплати заявлених місячних обсягів теплової енергії. Крім того, Позивач заявляє до стягнення пеню та штраф одночасно, що є застосуванням до Відповідача подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Одночасно, Відповідач просив врахувати його міру господарської відповідальності, з урахуванням тієї обставини, що понад 10 % споживачів послуг Позивача є населення, яке мало передбачені законом пільги та субсидії, відшкодовані із значною затримкою.

У зустрічному позові відповідач просив визнати п.п. 6.2, 7.7 Договору про постачання теплової енергії від 19.10.2016 №16-17/10 недійсними, оскільки ними передбачено несправедливі умови щодо сплати непропорційно великої суми компенсації в разі невиконання зобов'язання за договором, а також передплату в розмірі 100 % заявлених місячних обсягів теплової енергії, що суперечить вимогам чинного законодавства, якими передбачено оплату за фактично отриману електричну енергію.

Відповідач за зустрічним позовом вимоги позову не визнав, пославшись на те, що Договір між сторонами був підписаний без зауважень та протоколів розбіжностей, а спірні пункти Договору не суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, визнання недійсними вказаних пунктів буде мати наслідком недійсність інших його частин, оскільки без вказаних пунктів правочин не був би вчинений.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного між сторонами Договору від 19.10.2016 № 16-17/10 купівлі-продажу теплової енергії Позивач, як енергопостачальна організація, передавав у власність Відповідача, як абонента, теплову енергію, яку останній зобов'язався приймати та оплачувати на умовах, встановлених Договором, а також додержуватися витоку мережної води (п.п. 1.1, 3.2.7 Договору).

Матеріалами справи (актами здачі-прийняття робіт) підтверджується, що за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року Відповідачу було поставлено теплову енергію на загальну суму 8806242,18 грн., що відповідно до банківських виписок була ним погашена несвоєчасно.

Одночасно, у зв'язку з перевищенням витоків мережної води сторонами також було підписано у жовтні, листопаді 2016 року та лютому, березні 2017 року акти здачі-прийняття робіт на загальну суму 43575,69 грн. У зв'язку з наданням Відповідачем суду доказів погашення вказаної заборгованості (копії платіжних доручень додані до відзиву від 25.04.2018), що входять до предмету спору, та після порушення судом провадження у справі, суд відповідною ухвалою від 04.07.2018 закрив провадження у справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Поряд із цим, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема у вигляді нарахування та стягнення передбаченої п. 7.7 Договору та ст. 546, 549 ЦК України пені та штрафу, а також інфляційних втрат і 3 % річних за ст. 625 ЦК України.

Пунктом 7.7 Договору передбачено, що в разі порушення строків оплати теплової енергії, встановлених пунктом 6.2, 7.9 Договору, Відповідач у безспірному порядку зобов'язується сплатити Позивачу суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої суми, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу без обмеження строку її нарахування, а за прострочення понад 30 днів - додатково сплатити штраф у розмірі 10 % від суми простроченого платежу. Сторони домовилися, що пеня, штраф, 3 % річних та інфляційні втрати нараховуються за весь період прострочення (з першого дня прострочення по день сплати цих коштів кредитору) без обмеження періоду такого нарахування, встановленого п. 6 ст. 232 ГК України. Сторони домовилися, що строк позовної давності за цим Договором становить 3 роки.

Здійснивши арифметичний перерахунок штрафу, пені (з урахуванням збільшення сторонами в Договорі періоду нарахування пені та позовної давності на підставі ч. 6 ст. 232 ГК України, ч. 1 ст. 259 ЦК України), 3 % річних та інфляційних втрат за визначені Позивачем періоди та на зазначені суми боргу, суд дійшов висновку про обґрунтованість їх розміру (у тому числі оскільки розмір вказаних санкцій не перевищує дозволеного чинним законодавством), що є доведеним залученими Позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх спростування з боку Відповідача.

Одночасно, доводи Відповідача щодо недопустимості одночасного стягнення пені та штрафу з огляду на конституційну заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення є необґрунтованими, оскільки передбачені спірною умовою Договору пеня та штраф є формами одного й того ж виду забезпечення виконання зобов'язання (неустойки), що визначають порядок обчислення грошової суми, належної з боржника у разі порушення тим зобов'язання, що не є подвійною відповідальністю. Доводи позивача з цього приводу суперечать вимогам ст. 61 Конституції України та ґрунтуються на помилковому розумінні вимог чинного законодавства.

Частинами 1, 3 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, в розумінні вказаної статті, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Натомість застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею.

В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Таким чином, згідно з п. 7.7 Договору забезпечення виконання зобов'язання здійснюється шляхом нарахування неустойки в двох різних видах: пені за прострочення оплати за теплову енергію та штрафу за прострочення оплати понад 30 днів, що не є подвійною відповідальністю та спростовує відповідні доводи Відповідача.

Посилання Відповідача в даному випадку на викладену в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15 правову позицію не можуть бути враховані судом, оскільки в даній постанові розглядався цивільний спір щодо стягнення з фізичної особи, зокрема, пені та штрафу за порушення умов кредитного договору із застосуванням норм цивільного законодавства - ст. 549 ЦК України.

Крім того, суд відхиляє заперечення Відповідача щодо відсутності визначення чинним законодавством обов'язку зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення оплати житлово-комунальних послуг, оскільки нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК.

Поряд із цим, Відповідач також посилається на укладення Договору із Позивачем на вкрай невигідних несправедливих умовах, оскільки Позивач займає монопольне становище на ринку, а тому задля запобігання зриву опалювального сезону 2016-2017 років Відповідачу Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради було надано доручення на укладення Договору із Позивачем.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин, ураховуючи свободу договору, як одну із загальних засад законодавства (ст. 3 ЦК України), що передбачає свободу визначення умов договору та їх обов'язковість для виконання сторонами, суд зазначає, що підписавши Договір Відповідач погодився із усіма його умовами, без укладення до Договору протоколу розбіжностей, та, крім того, Відповідач отримував та оплачував поставлену за даним Договором теплову енергію. Одночасно, судом враховано презумпцію чинності правочину, встановленою ст. 204 ЦК України.

Щодо посилань Відповідача на те, що понад 10 % споживачів послуг Позивача є населення, яке мало протягом опалювального сезону 2016-2017 років передбачені законом піль та субсидії, несвоєчасно відшкодовані Відповідачу, а тому такі суми не можуть бути враховані при нарахуванні санкцій. Також, Відповідач зауважив, що згідно з положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір на надання відповідних послуг має бути укладений між споживачем та виконавцем, яким є саме Позивач. Оскільки останній не оприлюднив до початку опалювального періоду відповідний договір на приєднання, Відповідачу Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради було надано доручення на укладення Договору із Позивачем.

Однак, сторонами в Договорі та акті розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності було погоджено, що Позивач за ним є теплогенеруючою та теплотраснпортною організацією, а Відповідач - споживачем, у розумінні Закону України «Про теплопостачання».

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що теплогенеруюча організація - це суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Таким чином, уклавши із Позивачем відповідний Договір, Відповідач виступає за ним споживачем, а тому на спірні правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про теплопостачання».

Поряд із цим, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Таким чином, приписи вказаної статті не позбавляють Відповідача, як балансоутримувача житлових будинків, до яких здійснювалося постачання теплової енергії за Договором, бути виконавцем відповідних житлово-комунальних послуг кінцевим споживачам - населенню.

Пунктом 6 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що виконавець має право, зокрема, отримувати компенсацію за надані відповідно до закону окремим категоріям громадян пільги та нараховані субсидії з оплати житлово-комунальних послуг і повертати їх у разі ненадання таких послуг чи пільг.

За змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету". Відповідно до п. 3 вказаного Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Водночас, відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містить і стаття 193 ГК України.

Згідно до частини першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання. Також не може бути підставою для звільнення Відповідача від відповідальності несвоєчасне чи неповне відшкодування останньому сум субвенцій та пільг.

З огляду на наведене, суд також дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру штрафних санкцій за заявою Відповідача, що є правом, а не обов'язком суду.

Щодо вимог зустрічного позову про визнання п.п. 6.2, 7.7 Договору про постачання теплової енергії від 19.10.2016 №16-17/10 недійсними, суд зазначає наступне.

Передбачені вказаними пунктами Договору умови щодо здійснення 100 % попередньої оплати заявлених місячних обсягів теплової енергії та застосування пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат у разі порушення строків оплати теплової енергії Позивач вважає несправедливими та такими, що не відповідають положенням чинного законодавства.

Як встановлено судом вище, Позивач є споживачем теплової енергії за Договором, а Відповідач - теплогенеруючою та теплотраснпортною організацією, яка на підставі ч. 1 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» має право, зокрема, отримувати від споживачів авансовий платіж, якщо це передбачено договором. Відтак, Відповідачем у Договорі було реалізовано надане законом право на отримання попередньої оплати від Позивача, з чим останній погодився шляхом підписання Договору, у зв'язку з чим відповідні доводи останнього щодо недійсності такої договірної умови внаслідок її невідповідності вимогам чинного законодавства є безпідставними.

Одночасно, Позивачем не доведено наявності законодавчої заборони щодо нарахування пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат у зв'язку з простроченням оплати теплової енергії, а посилання останнього на несправедливість такої умови Договору та дисбаланс договірних прав і обов'язків не може бути підставою її недійсності.

Щодо відсутності спрямування Договору на реальне настання правових наслідків, то наведене Позивачем обґрунтування - відсутність об'єктивної можливості виконати його умови, оскільки споживачем теплової енергії є, переважно, населення, що призводить до збитковості господарської діяльності Позивача та накопичення заборгованості, не свідчить про його недійсність, крім того, сторони є вільними на визначення умов договору згідно з ст. 6, 627 ЦК України.

Таким чином, судом не встановлено факту невідповідності пунктів оспорюваного Договору положенням чинного законодавства, у т.ч. і приписам, на які посилається Позивач у зустрічній позовній заяві, внаслідок чого вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ст. 129 ГПК України судові витрати щодо сплаченого судового збору за первісним позовом покладаються на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та за зустрічним позовом залишаються за Позивачем. Суд також врахувавши предмет спору, ціну позову, обсяг виконаних адвокатом робіт, дійшов висновку про покладення понесених Позивачем витрат на правову допомогу на Відповідача в розмірі 15000 грн.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (м. Київ, вул. Білоруська, 1; ідентифікаційний код 34966254) на користь Приватного підприємства "Бонвояж" (м. Київ, вул. Б. Гмирі, 3, кв. 7; ідентифікаційний код 32660669) 108558 (сто вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят вісім) грн. 39 коп. 3 % річних, 976774 (дев'ятсот сімдесят шість тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 87 коп. пені, 880624 (вісімсот вісімдесят тисяч шістсот двадцять чотири) грн. 22 коп. штрафу, 575754 (п'ятсот сімдесят п'ять тисяч сімсот п'ятдесят чотири) грн. 32 коп. інфляційних втрат, а також 38125 (тридцять вісім тисяч сто двадцять п'ять) грн. 68 коп. судового збору та 15000 (п'ятнадцять тисяч) грн. витрат на правову допомогу.

У зустрічному позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 12.07.2018.

Суддя Р.Б. Сташків