ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.07.2018                      Справа № 905/1129/18

Господарський суд Донецької області у складі:

головуючого судді                                                             Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання                                        Мартинчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду справу за позовом приватного акціонерного товариства «ОТІС» (юридична адреса: 03062, місто Київ, вулиця Чистяківська, будинок № 32, адреса для листування: 03062, місто Київ, вулиця Екскаваторна, будинок №37; код ЄДРПОУ – 14357579)

до комунального підприємства «ЖЕК №7» (84122, місто Слов’янськ, провулок Героїв Чорнобиля, будинок № 23; код ЄДРПОУ – 32599207)

про стягнення 101 614,05 гривень,-

за участю представників сторін:

від позивача:           не з’явився

від відповідача:           не з’явився

С У Т Ь С П О Р У

Приватне акціонерне товариство «ОТІС» звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до комунального підприємства «ЖЕК №7» про стягнення 101 614,05 гривень, з яких:

86 274,28 гривень – основна заборгованість за договором №698 від 31.12.2009 на технічне обслуговування ліфтів і диспетчерських систем;

5 814,38 гривень - пеня за договором №698 від 31.12.2009 на технічне обслуговування ліфтів і диспетчерських систем;

9 043,57 гривень - пеня за договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості;

206,66 гривень 3% річних договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості;

275,16 гривень – інфляційні втрати за договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору №698 від 31.12.2009 на технічне обслуговування ліфтів і диспетчерських систем та договору №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у заявленому розмірі, а також нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

При цьому, господарським судом при здійсненні перевірки заявленої до стягнення суми встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку, адже у сумі ціна позову становить 101 614,05 гривень, а не 101 578,05 гривень, як вказано позивачем.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1129/18.

Вказаною ухвалою вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 10.07.2018, встановлено строк на подання письмових доказів.

У судове засідання 10.07.2018 представники сторін не з’явились, про причини неявки суду не повідомили.

Відповідач своїм правом на подання відзиву по справі не скористався, в інший спосіб своєї позиції не довів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст.165 ГПК України).

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд –

В С Т А Н О В И В

31 грудня 2009 року між приватним акціонерним товариством «ОТІС» (далі по тексту – виконавець) та комунальним підприємством «ЖЕК №7» (далі по тексту – замовник) укладено договір на технічне обслуговування ліфтів і диспетчерських систем №698 (далі по тексту – Договір), за умовами п.1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання робіт з технічного обслуговування ліфтів і диспетчерських систем в обсягах згідно Переліку об’єктів і вартості технічного обслуговування ліфтів і диспетчерських систем (Додаток №1 до цього договору).

Місячна ціна технічного обслуговування ліфтів і диспетчерських систем протягом строку дії договору підлягає перегляду у випадку зміни економічної ситуації і пов’язаних з цим: індексації цін, мінімальної заробітної плати/прожиткового мінімуму, ставок відрахувань в державні фонди, підвищення вартості комплектуючих виробів, матеріалів, енергоносіїв, орендної плати тощо. Перегляд місячної плати технічного обслуговування ліфтів і диспетчерських систем також може здійснюватись один раз у квартал у відповідності з офіційно опублікованим Міністерством статистики України індексами інфляції (п.3.2. договору).

Замовник щомісячно не пізніше 5 числа поточного місяця перераховує виконавцю оплату технічного обслуговування за поточний місяць в розмірі місячної ціни технічного обслуговування ліфтів і диспетчерських систем (п.3.3. договору).

Додатком №1 до договору була встановлена вартість послуг технічного обслуговування, яка на момент укладення договору складала 12 706,49 гривень.

Протягом строку дії договору, місячна ціна технічного обслуговування переглядалась, про що сторони укладали відповідні додаткові угоди.

Так, Додатковою угодою від 31.12.2015 місячна ціна за технічне обслуговування з 01.01.2016 по теперішній час складає 15 077,17 гривень.

У Розділі 4 договору сторони визначили відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Так, пунктом 4.2. договору визначено, що при порушенні строків оплати виконаного за цим договором технічного обслуговування замовник сплачує виконавцю пеню, визначену виходячи з подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно п.5.1. строк дії договору встановлюється з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2014 року.

Договір вважається продовженим на наступні та кожні п’ять календарних років, якщо ні одна зі сторін не заявила відмови від його пролонгації за 1 місяць до закінчення строку дії договору (п.5.2. договору).

Матеріали справи не містять доказів припинення строку дії договору, а отже, вказаний договір є діючим.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі по тексту – ГК України), статей 11, 202, 901 ЦК України, і згідно статті 629 ЦК України є обов’язковим для виконання сторонами.

Оцінивши зміст договору, з якого виникли права та обов’язки сторін, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, що підлягає під правове регулювання норм Глави 63 Цивільного кодексу України.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 ЦК України).

Станом на 30.06.2017 заборгованість відповідача з оплати послуг склала 40 154,34 гривень, у зв’язку з чим, позивач листом №137 від 03.07.2017 звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості.

Листом №329 від 11.07.2017 відповідач повідомив, що факт існування заборгованості не заперечує, гарантував оплату після надходження коштів.

21.11.2017 позивач повторно звернувся з претензією №200 до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, яка станом на 02.11.2017 склала 100 170,11 гривень.

Листом №545 від 24.11.2017 відповідач повідомив, що факт існування заборгованості не заперечує, а також зазначив про неможливість своєчасного виконання зобов’язання. Цим же листом відповідач запропонував укласти договір про реструктуризацію заборгованості на 6 місяців з січня 2018 року.

24 січня 2018 року між сторонами було укладено договір №24/1-2018 про реструктуризацію заборгованості.

За умовами п.1. договору сторони дійшли згоди про наявність заборгованості за період з квітня 2017 по грудень 2017 включно на загальну суму 110 324,45 гривень, яка утворилась станом на 31.12.2017.

Дебітор зобов’язався погасити вказану заборгованість за період з лютого по квітень 2018 року рівними частинами, сплатити відповідну частину заборгованості на поточний рахунок кредитора не пізніше 20 числа відповідного місяця, зазначеного у п.2 цього договору (п.2.-3. договору).

Пунктом 4 визначено, що крім оплати в рахунок погашення заборгованості , яка вказана в п.2 договору, дебітор зобов’язаний щомісячно виплачувати основний свій платіж за надані послуги, зокрема, по договору №698 від 31.12.2009, на умовах, які визначені в ньому.

За порушення строків оплати відповідної частини заборгованості дебітор сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загального розміру заборгованості за кожен день прострочення оплати (п.6 договору).

Згідно п.7. договір набуває чинності з моменту укладення і діє до 30.04.2018.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною другою наведеної статті визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов’язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

За приписами статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов’язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК, якщо в зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов’язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Як випливає з правової позиції Верхового Суду України, висловленої в постановах № 6-49цс12 від 06.06.2012; № 6-40цс11 від 14.11.2011, правовідношення, в якому боржник зобов’язаний передати гроші як предмет договору або сплатити їх як ціну договору, є грошовими зобов’язаннями.

Господарським судом встановлено, що позивач свої зобов’язання за договором №698 від 31.12.2009 з технічного обслуговування ліфтів виконав належним чином, а відповідач порушив умови договору та не здійснював своєчасну оплату, що й зумовило звернення позивача до господарського суду з цим позовом.

Між сторонами неодноразово складались та підписувались акти звірки взаємних розрахунків, що підтверджує існування заборгованості у заявленому розмірі.

За період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року включно заборгованість відповідача за договором №698 від 31.12.2009 склала 86 247,28 гривень.

Як вбачається з виписок по рахункам позивача з 31.01.2017 по 27.04.2018, у призначенні платежу відповідачем було вказано, що оплата здійснюється в рахунок сплати заборгованості за 2017 рік.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за договором №698 від 31.12.2009 та договором №24/1-2018 від 24.01.2018, позивач звернувся до господарського суду.

На момент прийняття рішення у цій справі, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем суми основного боргу у заявленому розмірі, а тому грошове зобов’язання відповідача всупереч нормам законодавства та умовам договору №698 від 31.12.2009 перед позивачем залишилося невиконаним.

Враховуюче те, що позовні вимоги у наведеній частині та розмірі обґрунтовані, документально підтверджені та відповідають фактичним обставинам справи, то вони підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 5 814,38 гривень пені за період з 08.01.2018 по 04.06.2018за несвоєчасне виконання умов договору №698 від 31.12.2009.

Згідно з частиною першою статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

За приписами статей 611, 612 ЦК України, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Зобов’язання можуть забезпечуватись неустойкою, якою є відповідно до статті 549 ЦК України, сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Такий вид забезпечення виконання зобов’язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов’язання, що передбачено частиною першою статті 550 ЦК України.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» від 22.11.1996 № 543-96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 вказаного Закону).

У пункті 4.2. договору визначено, що при порушенні строків оплати виконаного за цим договором технічного обслуговування замовник сплачує виконавцю пеню, визначену виходячи з подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За здійсненим господарським судом перерахунком пені за період з 08.01.2018 по 04.06.2018, сума пені, яка підлягає стягненню становить 5 784,65 гривень.

Також, позивачем заявлені до стягнення пеня у розмірі 9 043,57 гривень за період з 21.02.2018 по 04.06.2018, 3% річних в розмірі 206,66 гривень за період з 21.02.2018 по 04.06.2018 та інфляційні втрати за період з 21.03.2018 по 27.04.2018 в розмірі 275,16 гривень за договором №24/1-2018 від 24.01.2018.

Щодо розрахунку пені за договором №24/1-2018 від 24.01.2018.

За порушення строків оплати відповідної частини заборгованості дебітор сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загального розміру заборгованості за кожен день прострочення оплати (п.6 договору).

При цьому, позивачем помилково здійснений розрахунок виходячи з ціни договору 110 324,45 гривень, а фактичного залишку заборгованості з урахуванням часткових оплат 03.01.2018 на суму 9 000,00 гривень, 28.02.2018 на суму 30 154,34 гривень та 27.04.2014 – 45 234,51 гривень.

Відтак, господарським судом здійснено перерахунок пені наступним чином:

з 21.02.2018 по 27.02.2018 на суму 101 324,45 гривень;

з 28.02.2018 по 26.04.2018 на суму 71 170,11 гривень;

з 27.04.2018 по 04.06.2018 на суму 25 938,60 гривень.

За здійсненим господарським судом перерахунком, розмір пені становить 5 401,49 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за договором №24/1-2018 від 24.01.2018.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд зазначає, що при розрахунку 3% позивачем помилково не враховано те, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3%.

Так, за здійсненим господарським судом перерахунком розмір 3% річних становить 221,87 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі 206,66 гривень.

Щодо стягнення інфляційних втрат за період з 21.03.2018 по 27.04.2018 в розмірі 275,16 гривень.

Згідно з пунктом 6 Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої Наказом Державного комітету статистки України від 27 липня 2007 року № 265 індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

У пунктах 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Дослідивши поданий розрахунок інфляційних втрат, господарським судом встановлено, що позивачем не враховано вище вказані положення тому не вірно визначено початкову дату періоду нарахування.

Також, позивачем не вірно визначено розмір заборгованості на який здійснюється нарахування.

Так, інфляційні втрати за квітень 2018 року здійснюється за період з 01.04.2018 по 30.04.2018 на суму 25 938,60 гривень, оскільки саме такий розмір заборгованості існував станом на останній день місяця.

За здійсненим господарським судом перерахунком, виконаним за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон» розмір інфляційних втрат становить 207,51 гривень, а отже, позовні вимоги в цій частині задовольняються судом частково у визначеному судом розмірі.

За положеннями статті 129 ГПК України, судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 185, 191, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд –

В И Р I Ш И В

Позовні вимоги приватного акціонерного товариства «ОТІС» до комунального підприємства «ЖЕК №7» про стягнення 101 614,05 гривень – задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства «ЖЕК №7» (84122, місто Слов’янськ, провулок Героїв Чорнобиля, будинок № 23; код ЄДРПОУ – 32599207) на користь приватного акціонерного товариства «ОТІС» (03062, місто Київ, вулиця Чистяківська, будинок № 32; код ЄДРПОУ – 14357579) 86 274,28 гривень – основна заборгованість за договором №698 від 31.12.2009 на технічне обслуговування ліфтів і диспетчерських систем; 5 784,65 гривень - пеня за договором №698 від 31.12.2009 на технічне обслуговування ліфтів і диспетчерських систем; 5 401,49 гривень - пеня за договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості; 206,66 гривень - 3% річних договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості; 207,51 гривень – інфляційні втрати за договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості, а також 1 697,16 гривень судового збору.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 29,73 гривень пені за договором №698 від 31.12.2009 на технічне обслуговування ліфтів і диспетчерських систем, 3 642,08 гривень пені за договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості, 67,65 гривень інфляційних втрат за договором №24/1-2018 від 24.01.2018 про реструктуризацію заборгованості – відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 10.07.2018 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.07.2018.

Позивач: приватне акціонерне товариство «ОТІС» (юридична адреса: 03062, місто Київ, вулиця Чистяківська, будинок № 32, адреса для листування: 03062, місто Київ, вулиця Екскаваторна, будинок №37; код ЄДРПОУ – 14357579)

Відповідач: комунальне підприємство «ЖЕК №7» (84122, місто Слов’янськ, провулок Героїв Чорнобиля, будинок № 23; код ЄДРПОУ – 32599207)

Суддя                                           С.М. Фурсова