ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2018 р. Справа № 921/63/18

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Зварич О.В.

Матущака О.І.

За участю секретаря судового засідання Шевчук Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Кременецької районної державної адміністрації (далі РДА) №01-27/1000 від 05.06.2018р. (вх. № 01-05/1732/18 від 11.06.2018р.)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 07.05.2018р. (суддя Хома С.О., повний текст складено 17.05.2018р.)

у справі № 921/63/18

за позовом: Фізичної особи-підприємця (далі ФОП) Мандзюка Віктора Вікторовича, м. Кременець, Тернопільська область

до відповідача: Управління соціального захисту населення Кременецької РДА, м. Кременець, Тернопільська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Кременецька РДА, м. Кременець, Тернопільська область

про стягнення 21 659,41 грн. заборгованості по витратах, понесених у 2015 році внаслідок перевезення пільгових категорій населення; 7374,62 грн інфляційних витрат та 3% річних (в т.числі 6003,87 грн - інфляційні витрати та 1370,75 грн -3% річних).

за участю представників:

від позивача: ФОП Мандзюк В.В.;

від відповідача: не з'явився (належно повідомлено);

від третьої особи: не з'явився (належно повідомлено).

1.Розгляд справи.

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.

У судовому засіданні 12.07.2018р. здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ст. 222 ГПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.06.2018р. призначено розгляд справи на 12.07.2018р.

2. Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

11.07.2018р. від представника відповідача надійшло клопотання № 01-27/1984 від 19.07.2018р. (вх. №01-04/4115/18 від 11.07.2018р.) про розгляд справи без участі представника скаржника. У поданому клопотанні зазначає, що вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3. Короткий зміст позовних вимог.

ФОП Мандзюк Віктор Вікторович звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Управління соціального захисту населення Кременецької РДА, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Кременецька РДА про стягнення 21 659,41 грн. заборгованості по витратах, понесених у 2015 році внаслідок перевезення пільгових категорій населення; 7374,62 грн інфляційних витрат та 3% річних (в т. числі 6003,87 грн - інфляційні витрати та 1370,75 грн -3% річних).

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням Управлінням соціального захисту населення Кременецької РДА умов договору про пільгові перевезення пасажирів та відшкодування коштів витрат на перевезення пільгових категорій населення № 134/07-11 від 01 січня 2015 року щодо повного відшкодування компенсаційних виплат за перевезення пільгових категорій громадян, внаслідок чого виникла заборгованість по витратах, понесених у 2015 році внаслідок перевезення пільгових категорій населення, на яку позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних.

4.Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 12 березня 2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 07.05.2018р. у справі № 921/63/18 позов задоволено частково та стягнуто з Управління соціального захисту населення Кременецької РДА на користь ФОП Мандзюка Віктора Вікторовича 21659, 41 грн. заборгованості по витратах, понесених у 2015 році внаслідок перевезення пільгових категорій населення, 1317,49 грн. 3% річних правомірність нарахування яких з 01.02.2016 по 10.02.2018р.р., 5757,10 грн інфляційних втрат за період з 01.02.2016 по 31.12.2017рр. , 1743,79 грн. судового збору в повернення сплачених судових витрат. В решті позову ( 53,26 грн. - 3% річних та 246,77 грн. інфляційних втрат) відмовлено.

Судове рішення у справі мотивоване ст. 96, ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 526, ст. ст. 599, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 617 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України), ч. 2 ст. 193 , ст. 202 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ч. 2 ст. 29, ч. 1 ст. 31, ч.ч. 1,2,4 ст. 37, ч. 1 ст. 42 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 5 квітня 2001 року №2344-III (далі - Закон №2344-III), п. 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 і зроблено висновок, що Управління соціального захисту населення Кременецької РДА не заперечує факту надання позивачем послуг по перевезенню пільгових категорій громадян, не оспорює їхнього обсягу, підставності надання, правильності обчислення боргу, тощо, є головним розпорядником коштів місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення; зобов'язане було здійснювати відшкодування витрат, понесених позивачем, внаслідок надання послуг по перевезенню пільгових категорій населення, однак, всупереч положенням чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, відповідачем не відшкодовано позивачу задоволені суми позовних вимог.

5. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

Управління соціального захисту населення Кременецької РДА не погоджується з ухваленим рішенням суду, вважає його прийнятим на підставі не повністю досліджених доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначає, зокрема, що відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України Управління соціального захисту населення Кременецької РДА є головним розпорядником бюджетних коштів та отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження в Законі "Про Державний бюджет України"; бюджетне призначення - це повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане Бюджетним кодексом, Законом "Про Державний бюджет України" (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження; тобто Управління соціального захисту населення може провести виплату заборгованості позивачу лише у тому випадку, якщо такі виплати були передбачені у Законі "Про Державний бюджет України" на поточний рік. Стверджує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не було передбачено відшкодування пільг за пільговий проїзд окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам. Зазначає, що відшкодування за пільговий проїзд окремих категорій громадян відповідно до ст. 91 Бюджетного кодексу України з січня 2016 року покладено на місцеві бюджети. Звертає увагу на те, що виплата заборгованості відповідачем без належних на це підстав, тобто без наявності цільового призначення буде розглядатися як порушення бюджетного законодавства та нецільове використання бюджетних коштів (ст. 119 Бюджетного кодексу України). Зазначає, що згідно договору про пільгові перевезення пасажирів та відшкодування коштів витрат на перевезення пільгових категорій населення № 134/07-11 від 01 січня 2015 року Управління соціального захисту населення Кременецької РДА є платником, а замовником виступає інша особа. Стверджує, що Управління соціального захисту населення Кременецької РДА вживало всіх необхідних заходів на виконання договору та погашення заборгованості. Апелянт просить оскаржуване рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ФОП Мандзюк Віктор Вікторович у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Кременецької РДА без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Зазначає, що відповідач є головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення. Стверджує, що добросовісно та вчасно виконував свої зобов'язання за договором про пільгові перевезення пасажирів та відшкодування коштів витрат на перевезення пільгових категорій населення № 134/07-11 від 01 січня 2015 року, натомість відповідач не виплатив усієї суми компенсації незаконно та необгрунтовано посилаючись на відсутністьв бюджеті коштів. Вважає, що незважаючи на те, що у відносинах між бюджетними установами та небюджетними підприємствами залучені бюджетні кошти, такі відносини не є бюджетними, а відносяться до господарських (цивільно-правових), характерною ознакою яких є юридична рівність сторін. Зазначає, що відповідач до апеляційної скарги долучив докази, а саме: копію додаткової угоди №142/07-11 до договору №134/07-11 від 01.01.2015р. та копію маршрутної сітки по маршруту 9/1а Вербова-Білокриниця, однак відповідачем у апеляційній скарзі не обгрунтовано поважності причин неподання даних доказів до суду першої інстанції та не вказано яке значення вони мають для справи.

6. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

Зі справи вбачається і місцевим господарським судом вірно встановлено, що 01 січня 2015 року між Кременецькою РДА ("Замовник»), Управлінням соціального захисту населення Кременецької РДА ("Платник"), з однієї сторони та ФОП Мандзюк Віктором Вікторовичем ("Перевізником"), з іншої сторони, укладено договір №134/07-11 (надалі - договір) про пільгові перевезення пасажирів та відшкодування коштів витрат на перевезення пільгових категорій населення, у відповідності до п. 1.1 якого "Замовник" надає "Перевізникові" право пільгового перевезення пасажирів на маршрутах згідно маршрутної сітки станом на 01.01.2015 Додаток № 1. Автобусний маршрут загального користування № 13/10 вул. Вишнівецька-Цукровий завод ( с. Іква) (а.с. 23-26).

Згідно з п. 1.2. договору №134/07-11 від 01.01.2015, договір визначає порядок проведення розрахунків між "Замовником", "Платником" та "Перевізником" по відшкодуванню витрат, пов'язаних із перевезенням пільгових категорій громадян.

Відповідно до п. 2.1.8. договору "Платник" відшкодовує витрати на перевезення пільгових категорій громадян відповідно до статті 7 Закону України "Про транспорт", методичних рекомендацій, затверджених розпорядженням голови Кременецької РДА № 19 від 11.01.2012 "Про затвердження методичних рекомендацій щодо здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян в районі" та пунктів передбачених розділом 3 цього договору.

Згідно з п. 3.1 договору головні розпорядники бюджетних коштів здійснюють компенсаційні виплати перевізникам на підставі договорів щодо здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян на міських та приміських маршрутах загального користування, які укладаються на основі договорів на перевезення пасажирів між перевізником та замовником перевезень. Розпорядники коштів щомісячно здійснюють розрахунки з перевізниками за надані пільгові послуги та приймають до відшкодування суми нарахованих пільг за фактично надані послуги у звітному місяці , але не більш як на 1/12 від річного обсягу коштів, передбачених у районному бюджеті на відповідні цілі, зменшеному на суму заборгованості попередніх періодів. У разі надання послуг декількома перевізниками розрахунок буде проводитися пропорційно до сум компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, враховуючи розрахунок, поданий кожним перевізником. Відшкодування перевізникам буде реєструватися в межах помісячного розпису асигнувань відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів та здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256.

Відповідно до п. 3.2 Договору для отримання компенсаційних виплат за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на 2015 рік за пільговий проїзд окремих категорій громадян перевізник щомісячно до 5 числа надає "Платнику" розрахунки щодо вартості послуг наданих перевізником у минулому місяці, згідно Додатків 3,4.

Згідно з п. 3.3 Договору акти-звірки (Додаток № 5) проводяться між "Перевізником" та "Платником" до 5 числа наступного за звітним місяцем.

Відповідно до п. 5.2 Договору термін дії договору встановлюється з 01 січня до 31 грудня 2015 року.

Невід'ємною частиною договору про пільгові перевезення пасажирів та відшкодування коштів витрат на перевезення пільгових категорій населення № 134/07-11 від 01 січня 2015 року було:

-Додаток № 2 "Перелік пільгових категорій громадян, що користуються правом безкоштовного проїзду на міських та приміських маршрутах згідно законодавства України станом на 01.01.2015";

- Додаток № 3 "Розрахунок суми компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян при користуванні пасажирським транспортом на міських маршрутах";

- Додаток № 4 "Розрахунок суми компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян при користуванні пасажирським транспортом на приміських маршрутах";

-Додаток № 5 "Маршрутна сітка ПП Мандзюк В.В. станом на 1 січня 2015 року"

-Додаток "Акт звіряння розрахунків за надані послуги станом на 1 січня 2015 року" (а.с. 27-32).

У період з 01 січня по 31 грудня 2015 року позивач надавав послуги пільгового перевезення пасажирів на маршрутах згідно маршрутної сітки, на суму 78038,09 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками суми відшкодування за безкоштовне перевезення громадян, що за чинним законодавством мають пільги при користуванні транспортом на міських маршрутах за січень - грудень 2015року (а.с. 33-44).

Також, факт надання цих послуг на вказану суму підтверджується скріпленими підписами та печатками позивача та відповідача Актами звіряння розрахунків за надані послуги, на які надаються пільги, а саме: за січень 2015 року на суму 5535,89 грн.; за лютий 2015року на суму 4936,13 грн.; за березень 2015 на суму 4633,50 грн.; за квітень 2015 року на суму 4489,16 грн.; за травень 2015 року на суму 4642,15 грн.; за червень 2015 року на суму 4504,68 грн.; за липень 2015 року на суму 0,00 грн.; за серпень 2015 року на суму 10494,25 грн.; за вересень 2015 року на суму 0,00 грн.; за жовтень 2015 року на суму 17142,92 грн.; за листопад 2015 року на суму 8593,90 грн.; за грудень 2015 року на суму 13065,51 грн. (а.с. 45-54, 72, 73).

Позивач звертався до відповідача з Претензією № 1, в якій просив погасити заборгованість у розмірі 21659,41 грн. (а.с. 74-78).

Відповідачем надано відповідь на претензію вих. №05-/1831 від 18.08.2016, в якій вказується, зокрема, що Управлінням соціального захисту населення Кременецької РДА ДА розглянуто дану претензію про стягнення боргу у сумі 21659 грн. 41 коп., 30.12.2015р. проведено реєстрацію розрахунків в управління ДКСУ в Кременецькому районі та відображено вказану заборгованість по бухгалтерській звітності, підтвердженням чого є акти звіряння за надані послуги. Оскільки Управління є бюджетною установою, усі видатки здійснюються за рахунок субвенції з державного бюджету, тому заборгованість з оплати наданих послуг виникає не з вини Управління і може бути погашена лише при виділенні йому коштів з державного бюджету на відповідні видатки, але згідно Закону України "про Державний бюджет України на 2016 рік" кошти на відшкодування пільгового проїзду не передбачені (а.с. 55).

7. Норми права та мотиви, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови, висновки суду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

01 січня 2015 року між Кременецькою районною державною адміністрацією, Управлінням соціального захисту населення Кременецької районної державної адміністрації, з однієї сторони та ФОП Мандзюк Віктором Вікторовичем ("Перевізник"), з іншої сторони, було укладено договір №134/07-11 про пільгові перевезення пасажирів та відшкодування коштів витрат на перевезення пільгових категорій населення.

Згідно з ст. 3 Закону №2344-III цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону №2344-III автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону №2344-III відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону №2344-III договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з положеннями частин 1, 2, 4 статті 37 Закону №2344-III пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом частини 2 статті 29 Закону №2344-III органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Отже, з наведеного слід зробити висновок, що між сторонами укладено трьохсторонній договір перевезення пасажирів, які мають пільги відповідно до закону.

Згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 102 Бюджетного кодексу України умови відшкодування компенсацій, зокрема, за пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом перевізникам визначаються Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі Порядок), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256.

Відповідно до п. 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Враховуючи все вищенаведене, у цьому випадку головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є Управління соціального захисту населення Кременецької РДА.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з надання позивачем окремим категоріям населення послуг із перевезення автомобільним транспортом на пільговій основі, в яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями-перевізниками, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

У період з 01 січня по 31 грудня 2015 року позивач надавав послуги пільгового перевезення пасажирів на маршрутах згідно маршрутної сітки, на суму 78038,09 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками суми відшкодування за безкоштовне перевезення громадян, що за чинним законодавством мають пільги при користуванні транспортом на міських маршрутах за січень - грудень 2015року та Актами звіряння розрахунків за надані послуги, на які надаються пільги, а саме: за січень 2015 року на суму 5535,89 грн.; за лютий 2015року на суму 4936,13 грн.; за березень 2015 на суму 4633,50 грн.; за квітень 2015 року на суму 4489,16 грн.; за травень 2015 року на суму 4642,15 грн.; за червень 2015 року на суму 4504,68 грн.; за липень 2015 року на суму 0,00 грн.; за серпень 2015 року на суму 10494,25 грн.; за вересень 2015 року на суму 0,00 грн.; за жовтень 2015 року на суму 17142,92 грн.; за листопад 2015 року на суму 8593,90 грн.; за грудень 2015 року на суму 13065,51 грн.

Позивач звертався до відповідача з Претензією № 1, в якій просив погасити заборгованість у розмірі 21659,41 грн. (а.с. 74-78).

Згідно з Актом звіряння розрахунків за надані послуги, на які надаються пільги станом на 02.01.2016 заборгованість відповідача перед позивачем по витратах, понесених у 2015 році внаслідок перевезення пільгових категорій населення становила 21659,41 грн.

Також відповідачем у відповіді на претензію вих. №05-/1831 від 18.08.2016, про стягнення боргу у сумі 21659 грн. 41 коп. зазначено, що 30.12.2015р. проведено реєстрацію розрахунків в управління ДКСУ в Кременецькому районі та відображено вказану заборгованість по бухгалтерській звітності, підтвердженням чого є акти звіряння за надані послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, всупереч положенням чинного законодавства, відповідачем не відшкодовано позивачу 21659,41 грн. витрат, понесених у 2015 році внаслідок перевезення пільгових категорій населення.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідач зобов'язаний здійснити розрахунки із позивачем щодо спірних послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а відсутність бюджетних призначень на ці видатки не є підставою для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов'язання.

Апелянт зазначає, що Управління соціального захисту населення може провести виплату заборгованості позивачу лише у тому випадку, якщо такі виплати були передбачені у Законі "Про Державний бюджет України" на поточний рік. Стверджує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не було передбачено відшкодування пільг за пільговий проїзд окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам. Звертає увагу на те, що виплата заборгованості відповідачем без належних на це підстав, тобто без наявності цільового призначення буде розглядатися як порушення бюджетного законодавства та нецільове використання бюджетних коштів (ст. 119 Бюджетного кодексу України).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами апелянта з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00) держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Наведену правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17, постановах Верховного Суду від 07.05.2018р. у справі №920/724/17, від 05.06.2018р. у справі 915/827/17 та постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16.

Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 21659, 41 грн. заборгованості по витратах, понесених у 2015 році внаслідок перевезення пільгових категорій населення. Також, як вірно зазначено місцевим господарським судом Управління соціального захисту населення Кременецької РДА не заперечує факту надання позивачем послуг по перевезенню пільгових категорій громадян, не оспорює їхнього обсягу, підставності надання, правильності обчислення, тощо.

Також суд апеляційної інстанції погодився з рішенням місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат на трьох відсотків річних.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 216 ГК України зазначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 217 ГК України визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 09.11.2016р. у справі №9/5014/969/2012 (5/65/2011).

Відповідно до розрахунку позовних вимог розмір 3% річних становить 1370,75 грн, нарахованих на суму заборгованості за період з 02.01.2016 року по 10.02.2018 року та інфляційних втрат 6003,87 грн. за період січень 2016 року - грудень 2017 року.

Перевіривши правильність здійсненого розрахунку, апеляційний господарський суд приходить до висновку про стягнення 6003,87 грн - інфляційних втрат за період з 01.02.2016 по 31.12.2017 та 1370,75 грн -3% річних за період з 01.02.2016 року по 10.02.2018 року, оскільки з врахуванням п. 3.1 Договору відповідач вправі був здійснити відшкодування витрат за надані позивачем послуги щомісячно, тобто до 31.01.2016 року включно, тому 3% річних на суму заборгованості позивач вправі нараховувати лише з 01.02.2016р.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідач до апеляційної скарги долучив докази, а саме: копію додаткової угоди №142/07-11 до договору №134/07-11 від 01.01.2015р. та копію маршрутної сітки по маршруту 9/1а Вербова-Білокриниця, однак відповідачем у апеляційній скарзі не обґрунтовано поважності причин неподання даних доказів до суду першої інстанції та не вказано яке значення вони мають для справи, про що обґрунтовано зазначено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального і процесуального права.

8. Судові витрати.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 252, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 07.05.2018р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на Управління соціального захисту населення Кременецької районної державної адміністрації.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.07.2018р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Матущак О.І.