ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/463/17
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Одеського апеляційного господарського суду №1

Одеський апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Головея В.М.,

Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання - Федорончук Д.О.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від прокуратури: Коломійчук І.О., за посвідченням;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 29.06.2017 року

у справі № 915/463/17

за позовом: Прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до відповідачів:

1. Державного підприємства «Володимирівське лісове господарство»

2. Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни

про: визнання договору недійсним на майбутнє та повернення земельної ділянки

суддя суду першої інстанції: Смородінова О.Г.

час та місце прийняття рішення: 29.06.2017р., м. Миколаїв, вулиця Адміральська, 22 Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 18.07.2018р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року Прокурор Миколаївської області звернувся в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства «Володимирівське лісове господарство» (далі - ДП «Володимирівське лісове господарство») та Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни (далі - ФОП Митрофанова О.В.) про:

визнання недійсним на майбутнє договору про надання послуг від 12.03.2013 № 10 (далі - договір від 12.03.2013), укладеного між відповідачами, і додаткової угоди від 23.05.2016 № 28, та зобов'язання ФОП Митрофанової О.В.;

повернення у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, з правом постійного користування ДП «Володимирівське лісове господарство», земельні ділянки державного лісового фонду загальною площею 241,7 га, грошовою оцінкою 4 895 440 грн., що розташовані в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району та використовуються ФОП Митрофановою О.В. за оспорюваним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за договором від 12.03.2013р. ДП «Володимирівське лісове господарство» незаконно розпорядилося спірними земельними ділянками лісогосподарського призначення та фактично передало у платне користування земельні ділянки державного лісового фонду для вирощування сільськогосподарських культур, проте надання земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення в користування (оренду) особам для сільськогосподарських потреб здійснюється Кабінетом Міністрів України. На думку прокурора, договір від 12.03.2013р. є удаваним правочином у розумінні приписів статті 235 Цивільного кодексу України, який вчинено сторонами з метою приховання договору оренди землі, він суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, а спірні земельні ділянки поверненню позивачеві, на підставі статей 203, 215, 235, 1212 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

У позові прокурор також просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. В обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності посилався на те, що про допущені порушення законодавства при укладені оскаржуваного договору від 12.03.2013р. стало відомо за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147, розпочатому 12.03.2015р. та після надходження акту планової виїзної ревізії питань фінансово-господарської діяльності ДП «Володимирівське лісове господарство», складеного Державною фінансовою інспекцією в області від 03.11.2015р. При цьому, зі змісту самого лише договору 12.03.2013р. фактично не можливо встановити порушення вимог законодавства. Лише шляхом аналізу документів та інформації, отриманої під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено факт порушень вимог земельного та лісового законодавства під час використання відповідних земель.

Кабінет Міністрів України у поясненнях підтримав позовні вимоги, пославшись на те, що землі, передані за договором від 12.03.2013р., належать до земельних ділянок державного лісового фонду і перебувають у постійному користуванні ДП «Володимирівське лісове господарство», яке не мало відповідних повноважень на укладання договору від 12.03.2013.

Також, позивач просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, посилаючись на те, що про наявність цього договору Кабінет Міністрів України довідався лише з офіційного запиту Прокуратури Миколаївської області від 15.02.2017р. №05-332 вих17.

У відзиві ДП «Володимирівське лісове господарство» наголосило, що договір від 12.03.2013р. є удаваним правочином, при його укладенні було порушено публічний порядок та інтереси держави, вчинений з метою приховування договору оренди землі, який сторони насправді вчинили. Разом з тим, ДП «Володимирівське лісове господарство», вважає, що договір № 10 про надання послуг від 12.03.2013 є неукладеним, оскільки колишній директор ДП «Володимирівське лісове господарство» ОСОБА_5 не мав повноважень розпоряджатися земельною ділянкою, яка перебуває у державній власності, шляхом передачі її в оренду ФОП Митрофановій О.В. за договором №10 про надання послуг від 12.03.2013р., який не містить істотних умов, встановлених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та не пройшов державної реєстрації.

ФОП Митрофанова О.В. у заяві-клопотанні від 26.06.2017р. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що договір від 12.03.2013р. було розірвано за згодою сторін, натомість відповідачами укладено інший договір від тієї ж дати і під тим же номером про спільну діяльність без утворення юридичної особи (просте товариство), який виконується ФОП Митрофановою О.В. і який є чинним на теперішній час. Тому вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, а його прохання про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом є безпідставним.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 29.06.2017 у справі №915/463/17 (суддя Смородінова О.Г.) позовні вимоги задоволено, визнано недійсним на майбутнє договір № 10 про надання послуг від 12.03.2013р., укладений між Державним підприємством «Володимирівське лісове господарство» і Фізичною особою-підприємцем Митрофановою Оленою Василівною; зобов'язано ФОП Митрофанову О.В. повернути у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, з правом постійного користування Державним підприємством «Володимирівське лісове господарство», земельні ділянки державного лісового фонду загальною площею 241,7 га, грошовою оцінкою 4 895 440 грн., що розташовані в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, вирішено питання по розподілу судових витрат.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що ФОП Митрофанова О.В. на підставі спірного договору фактично отримала право користування земельними ділянками для вирощування сільськогосподарських культур і збирання врожаю. Тобто правочин, вчинений сторонами при укладенні договору від 12.03.2013р. спрямовано на приховування іншого правочину - договору оренди земельних ділянок, який сторони насправді вчинили, а тому зазначений договір є удаваним правочином згідно з частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України; він не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Суд також установив, що ДП «Володимирівське лісове господарство» при укладенні договору від 12.03.2013р. діяло поза межами наданих йому законом повноважень, оскільки органом, уповноваженим на передачу спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення у користування для сільськогосподарських потреб, є Кабінет Міністрів України, який відповідних рішень щодо передачі ФОП Митрофановій О.В. зазначених земельних ділянок не приймав.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець Митрофанова Олена Василівна звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову прокурора, у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду апелянт згідно поданої апеляційної скарги визначає неправомірне застосування норм права.

Зокрема, апелянт зазначає, що:

Кабінет Міністрів України, на який покладено обов'язок щодо управління державним майном (використання земель лісогосподарського призначення), маючи в підпорядкуванні ДП «Володимирівське лісове господарство», Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства та Державне агентство лісових ресурсів України міг і повинен був дізнатися про порушення прав держави, пов'язаного з передачею земельної ділянки лісогосподарського призначення у користування третім особам, оскільки спірний договір проходив процедуру узгодження і на протязі тривалого часу дії договору на відповідні банківські рахунки державного підприємства сплачувалися обумовлені сторонами грошові кошти згідно умов договору, а фінансові звіти в частині надходження цих коштів за діючим договором були відомі;

не зважаючи на це, та всупереч своєму обов'язку щодо управління державним майном, станом на час подання прокурором позову Кабінетом Міністрів України не було вжито заходів, спрямованих на повернення переданої за спірним договором земельної ділянки в користування держави;

Кабінет Міністрів України, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду.

Таким чином, сплив загального строку позовної давності, установлений ст. 267 Цивільного кодексу України, до пред'явлення даного позову прокурора (договір від 12.03.2013, звернення до суду 18.05.2017), відсутність клопотання Кабінету Міністрів України, який набув статусу позивача, про поновлення пропущеного строку, а також заява Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни про застосування позовної давності в спорі - є підставою для відмови у заявленому позові.

29.08.2017р. на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив ДП «Володимирівське лісове господарство» на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, вважаючи його правомірним та обґрунтованим.

20.09.2017р. на адресу суду надійшов відзив Кабінету Міністрів України, через Головне територіального управління юстиції у Миколаївській області, на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.2017р. рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.06.2017р. скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволені позову.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову, проте відмовив у його задоволенні у зв'язку зі спливом загального строку позовної давності до пред'явлення позову, відсутності клопотання позивача про поновлення такого строку, а також наявності заяви відповідача про застосування позовної давності.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що прокурором були заявлені вимоги про визнання недійсною додаткової угоди, але суд першої інстанції не прийняв рішення з цього приводу, що позбавляє апеляційну інстанцію надати правову оцінку рішенню суду у цієї частині.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.04.2018 у справі № 915/463/17 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 у справі №915/463/17 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Одеського апеляційного господарського суду.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначено, що здійснюючи судовий розгляд справи суд апеляційної інстанції не встановив відповідних обставин справи, обмежившись посиланням на пропуск строку позовної давності у даному випадку, відсутність клопотання Кабінету Міністрів України (який набув статусу позивача) про поновлення пропущеного строку на звернення з позовом, та заяву ФОП Митрофанової О.В. від 26.06.2017р., крім того, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою посилання Кабінету Міністрів України, наведені у його поясненнях у справі, щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали своєчасне подання позову, зокрема, те, що про порушення прав у спірних правовідносинах він дізнався лише 15.02.2017р. з офіційного запиту Прокуратури Миколаївської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2018 справу № 915/463/17 передано на розгляд колегії суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Принцевської Н.М., Разюк Г.П.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни та встановлено строк для подання відзиву.

Ухвалою суду від 11.05.2018р. справу № 915/463/17 призначено до розгляду на 30.05.2018р.

21.05.2018р. від Державного підприємства «Володимирівське лісове господарство» до Одеського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким відповідач-1 просить рішення господарського суду Миколаївської області від 29.06.2017р. залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, з додержанням норм матеріального та процесуального права. При цьому, вважає твердження ФОП Митрофанової О.В., що прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважності причин пропуску позовної давності при подачі позову про визнання договору про надання послуг недійсним та повернення земельної ділянки - хибними.

Прокурору Миколаївської області про допущені порушення законодавства при укладені спірного договору стало відомо за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147, внесеному до ЄРДР 12.03.2015р. після усунення з посади директора ДП «Володимирівське лісове господарство» ОСОБА_5 та призначення нового директора - ОСОБА_6, який виявив зловживання ОСОБА_5 та повідомив про це правоохоронні органи. В рамках зазначеного провадження було проведено виїзну ревізію питань фінансово-господарської діяльності ДП «Володимирівське лісове господарство» за результатами якої складено акт від 03.11.2015р. Державною фінансовою інспекцією області. Лише після виявлених порушень вимог законодавства прокуратурою області було направлено 15.02.2017р. відповідний запит до Кабінету Міністрів України, з якого зазначений орган влади дізнався про укладення спірного договору та лише з цього часу міг виявити допущені при його укладенні порушення закону.

При цьому зазначає, що Державне підприємство «Володимирівське лісове господарство» в особі ОСОБА_5 та Фізична особи підприємець Митрофанова Олена Василівна, уклали оспарюваний договір про надання послуг для приховування іншого договору, який вони насправді вчинили - договір оренди землі лісового господарства, що є власністю держави.

Відсутність державної реєстрації спірного договору, так само як і відсутність невід'ємних частин договору оренди, визначених у ст. 15 Закону України «Про оренду землі» додатково свідчить про укладення спірного договору в обхід норм земельного законодавства, усупереч встановленому порядку надання земель державної власності лісогосподарського призначення.

25.05.2018р. Кабінет Міністрів України, через Головне територіального управління юстиції у Миколаївській області, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому, позивач наголошує, що про порушення норм чинного законодавства та наявність договору №10 про надання послуг від 12.03.2013р., Секретаріат Кабінету Міністрів України довідався лише з офіційного запиту прокуратури від 15.02.2017р. за вх.№05-332вих-17, що є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Щодо визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлює своєчасного подання позову, було наведено в поясненнях Кабінету Міністрів України в ході розгляду справи у суді першої інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 30.05.2018р. розгляд справи відкладено на 03.07.2018р.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату суду від 27.06.2018р. №716 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2018р. апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Принцевської Н.М., Разюк Г.П., у зв'язку з перебуванням у відрядженні головуючого судді Богацької Н.С.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду справу № 915/463/17 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Принцевської Н.М., Разюк Г.П. та призначено до розгляду на 18.07.2018р.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату суду від 17.07.2018р. №848 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2018р. апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Головея В.М., Принцевської Н.М. у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Разюк Г.П.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду справу № 915/463/17 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Принцевської Н.М., Головея В.М.

Представники позивача та відповідачів у судове засідання 18.07.2018р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 03.07.2018р. При цьому, ухвалами Одеського апеляційного господарського суду явка сторін не визнавалась обов'язковою, тому колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне переглянути справу у межах доводів апеляційної скарги, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо доказів, що знаходяться в справі №915/463/17 та наданих присутніми представниками сторін пояснень.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заслухавши пояснення представника прокуратури, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 12.03.2013р. між ФОП Митрофановою О.В. (далі-Сторона 1) та ДП «Володимирівське лісове господарство» (далі - Сторона 2) укладено договір № 10 про надання послуг, відповідно до умов якого ДП «Володимирівське лісове господарство» з метою отримання прибутку надає ФОП Митрофановій О.В. послуги у виробництві сільськогосподарської продукції та подальшому транспортуванні, зберіганні, переробці та реалізації виробленої сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні Державного підприємства.

Відповідно до пункту 3.1.3, 3.1.4 договору, Сторона 2 зобов'язалася з дня набрання чинності договором надати Стороні 1 відповідний мастив земельних ділянок, із земель сільськогосподарського призначення - ріллі, які знаходяться в постійному користуванні Сторони 2, з метою ведення на цих земельних ділянках товарного сільськогосподарського виробництва; здійснювати контроль за вирощуванням за договором сільгоспкультур, що зокрема, передбачає підготовку Стороною 2 проектів періодичних актів прийому-передачі сторонами виконаних робіт (наданих послуг), узгоджені між сторонами акти підписуються представниками сторін.

Згідно з пунктом 4.1, договір укладено терміном на 7 років з дня його підписання.

За положеннями пункту 5.1 договору ФОП Митрофанова О.В. здійснює виконання на земельній ділянці, зазначеній в підпункті 5.2.1, комплексу агрономічних та інших робіт, пов'язаних з вирощуванням, охороною, транспортуванням, збереженням та реалізацією сільськогосподарської продукції (підготовка ґрунту під сівбу, сівба, догляд за посівами, охорона посівів, збирання врожаю, його транспортування тощо).

ДП «Володимирівське лісове господарство» відповідно до пункту 5.2.1 договору (у редакції додаткової угоди № 28 від 23.05.2016р.) здійснює використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва масиву земельних ділянок площею 241,7 га в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, із земель сільськогосподарського призначення (ріллі), які перебувають в її постійному користуванні; виконання цього обов'язку не зачіпає її право на користування цієї земельної ділянки, не є відчуженням цієї земельної ділянки, надання її в оренду (суборенду) чи участю у спільній діяльності.

У пунктах 6.1.1 (у редакції додаткової угоди № 28 від 23.05.2016), 6.3 договору сторони визначили, що ФОП Митрофанова О.В. щорічно сплачує ДП «Володимирівське лісове господарство» кошти із розрахунку 1350,00 грн. за один гектар переданих для здійснення спільної діяльності земельних ділянок; загальна сума оплати за один рік становить 326 295,00 грн. Різниця оплати за перший етап складає - 25378,50 грн., сплат до 06.06.2016р..

Сплата коштів в розмірах визначених п. 6.1.1 договору здійснюється Стороною 1 в три етапи: перший етап 30% до 1 лютого поточного року, другий етап 20% до 06 червня поточного року, третій етап 30% до 06 серпня поточного року, четвертий етап 20% до 06 листопада поточного року.

Сторони щорічно переглядають ціну договору за 1га, враховуючи закон України про Державний бюджет України на відповідний рік та в зв'язку із зростанням рівня інфляції, а також керуючись іншими прийнятними для сторін міркуваннями.

Відповідно до розділу 7 договору, у разі невиконання (неналежного виконання) умов договору Сторони несуть відповідальність згідно з чинним цивільним та іншим законодавством України. У разі прострочення внесення платежів Сторона 1 сплачує Стороні 2 пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, 3% річних та інфляційні.

За актами прийому-передачі ДП «Володимирівське лісове господарство» передало, а ФОП Митрофанова О.В. прийняла спочатку земельну ділянку площею 181,9 га, а згодом за додатковою угодою № 137 від 21.12.2015р. та додатковою угодою № 28 від 23.05.2016р. земельну ділянку площею 241,7 га.

Договір № 10 від 12.03.2013р., додаткова угода №137 до нього від 21.12.2015р. та додаткова угода №28 від 25.05.2016р. підписані та скріплені печатками обох сторін.

Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Казанківському районі середня грошова оцінка 1 га ріллі по Володимирівській сільській раді станом на 2017 рік складає 20254,20 грн.

Матеріали справи свідчать, що з метою установлення факту фактичного використання ФОП Митрофановою О.В. земель держлісфонду, комісією в складі фахівців ДП «Володимирівське лісове господарство», представників Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, Казанківської райдержадміністрації, у присутності ФОП Митрофанової О.В., 20.12.2016р. складено акт часткового обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення (рілля) по лісовому лісництву ДП «Володимирівське лісове господарство».

За результатами обстеження зафіксовано факт обробітку ФОП Митрофановою О.В. земельних ділянок загальною площею 241,7 га, які перебувають у постійному користуванні ДП «Володимирівське лісове господарство».

Факт використання ФОП Митрофановою О.В. спірних земельних ділянок загальною площею 241,7 га також підтверджується довідкою ДП «Володимирівське лісове господарство» від 17.05.2017р. № 141, про надходження від ФОП Митрофанової О.В. у 2016р. році коштів за договором № 10 про надання послуг від 12.03.2013р.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Володимирівське лісове господарство» на адресу ФОП Митрофанової О.В. було надіслано повідомлення № 575 від 06.09.2016р. про припинення зобов'язань за договором № 10 про надання послуг від 12.03.2013р., з вимогою негайно припинити користування земельними ділянками.

Позивач, звертаючись із позовом зазначив, що укладений між відповідачами договір є удаваним, оскільки його вчинено для приховання договору оренди земельної ділянки. При цьому, зміст договору суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та Закону України «Про Кабінет Міністрів України», не спрямований на реальне настання правових насідків, що обумовлені ним.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.ст. 901, 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інакше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що особливістю договору про надання послуг є насамперед те, що послуги не мають матеріального характеру об'єкта договору. При цьому, продається не сам результат, а дії, які до нього призвели. Важливою особливістю є невичерпність послуги - незалежно від кількості разів її надання її характеристики залишаються незмінними.

Водночас, за змістом статті 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент укладення спірного договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 15 цього Закону, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Таким чином, на відміну від договору про надання послуг, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Судом першої інстанції встановлено, що виходячи зі умов укладеного договору №10 від 12.03.2013, відповідач-2 на підставі оскаржуваного договору фактично отримав на платній основі право користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення для вирощування сільськогосподарських культур та збирання врожаю, а відповідача-1 фактично отримував плату за користування цією земельною ділянкою.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що договір №10 від 12.03.2013 по своїй суті є договором оренди землі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зміст спірного договору та його правова природа не залежать від його назви, а умови укладеного між відповідачами договору відповідають змісту договору оренди, визначеному статтею 13 Закону України «Про оренду землі», згідно з якою договір оренди землі є угодою сторін щодо взаємних зобов'язань за якими орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк, а отже положення спірного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.

При цьому, судом першої інстанції правомірно зазначено, що оспорюваний договір не містить ознак, притаманних договору про надання послуг, зокрема, не визначено яка саме послуга надається підприємцем та споживається у процесі вчинення певної дії чи здійснення певної діяльності.

За змістом статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про оренду землі» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 19.08.2010 (серії ЯЯ № 193689) визначено цільове призначення (використання) земельної ділянки площею 536,4100 га - для ведення лісового господарства. Водночас, землі, передані згідно умов договору № 10 від 12.03.2013р., відносяться до земельних ділянок державного лісового фонду і знаходяться в постійному користуванні відповідача-1.

За змістом частини 1 статті 124 Земельного кодексу України, статті 4 Закону України «Про оренду землі» передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади; орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Відповідно ч. 8 ст. 122, ст. 149 Земельного Кодексу України таким суб'єктом виступає Кабінет Міністрів України.

Згідно зі статтею 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Лісового Кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Землі передані «ДП Володиміровське лісове господарство» за договором № 10 від 12.03.2013р. є землями лісогосподарського призначення (категорія земель). На таких землях можуть здійснюватися сільськогосподарські роботи, але для потреб лісового господарства.

За договором № 10 від 12.03.2013р. землі були передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 57 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначено статтею 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.

Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини 1 цієї статті (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Аналогічне положення міститься і у статті 20 Земельного кодексу України.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, Кабінет Міністрів України не приймав відповідних рішень (постанов або розпоряджень) стосовно передачі відповідачу-2 земельної ділянки у використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель сільськогосподарського призначення (ріллі), які перебувають в постійному користування відповідача-1, у зв'язку з чим договір № 10 від 12.03.2013 про надання послуг не погоджений належним чином.

Отже, відповідач-1 не мав повноважень для укладання оспорюваного договору, оскільки органом, уповноваженим на передачу спірної земельної ділянки у користування третім особам для сільськогосподарських потреб є Кабінет Міністрів України.

Таким чином, ДП «Володимирівське лісове господарство» при укладанні оскаржуваного договору розпорядилося землями держлісфонду поза межами своїх повноважень.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами на підставі спірного договору, є відносинами з користування землею, оскільки ДП «Володимирівське лісове господарство» фактично здійснило передачу відповідачеві за плату земельних ділянок лісогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Проте, установленого наведеними нормами земельного та лісового законодавства порядку передачі в оренду спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення сторонами дотриманий не був; відповідне рішення органом, уповноваженим на передачу спірних земельних ділянок у користування, не приймалося; ДП «Володимирівське лісове господарство», уклавши оскаржуваний договір, розпорядилося землями державного лісового фонду з перевищенням своїх повноважень; зміст спірного правочину не відповідає вимогам статей 4, 15 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частині 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України, виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

З урахуванням викладеного господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним на майбутнє договору № 10 від 20.03.2013 та відповідно для задоволення позову.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що визнання судом недійсним на майбутнє основного договору № 10 від 20.03.2013р., слід вважати, що всі додаткові угоди до нього так само являються недійсними.

Крім того, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги посилання відповідача 2, що договір № 10 про надання послуг від 12.03.2013р., на який посилається в позові прокурор, не породжує юридичних наслідків для сторін оскільки його було розірвано за згодою сторін, і за тим же номером і датою відповідно до вимог ст. ст. 1130, 1132 ЦК України, ст. 176 ГК України між ДП «Володимирівське лісове господарство» та ФОП Митрофановою О.В. було укладено новий договір № 10 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 12.03.2013р., який було підписано сторонами після його погодження обласним управлінням, і який є чинним на теперішній час.

Відповідно до ст.ст. 32-36 ГПК України (в редакції чинний на момент винесення оскаржуваного рішення), по-перше, ці твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами (зокрема, додатковими угодами до договору № 10 від 12.03.2013); по-друге, суду жодною зі сторін не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту розірвання договору № 10 про надання послуг від 12.03.2013р.; по-третє, копія договору №10 від 12.03.2013р. про спільну діяльність без утворення юридичної особи, всупереч ч. 2 ст. 36 ГПК України, не засвідчена належним чином, тому цей документ не може бути прийнятий судом у якості належного та допустимого доказу.

З огляду на викладене, позовні вимоги прокурора про визнання договору недійсним на майбутнє та повернення земельної ділянки є обґрунтованими, тому є підстави для розгляду клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності у цій частині вимог прокурора.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, 267 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14.

Отже, позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами уповноваженими законом звертатися до суд з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у разі пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в її інтересах іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може виступати за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

За змістом положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК).

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі Кабінету Міністрів України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 25.03.2015 у справі №11/163/2011/5003, від 22.03.2017 у справі №5004/2115/11, від 07.06.2017 у справі №910/27025/14.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

За приписами частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У розумінні наведеної норми позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Визначаючи початок перебігу позовної давності в даній справі, колегія вважає виходити з того моменту, коли про порушене право дізналась саме держава в особі уповноваженого органу - Кабінет Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, про порушення прав держави внаслідок укладення спірного договору Кабінету Міністрів України стало відомо з запиту Прокурора Миколаївської області від 15.02.2017р. №05-332вих-17 (лист Секретаріату Кабінету Міністрів України від 24.02.2017р. № 1480/0/2-17).

Доводи скаржника про залишення судом поза увагою його заяви про застосування позовної давності, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

У заяві-клопотанні від 26.06.2017р., на яку посилається скаржник в якості заяви про застосування позовної давності, міститься лише фраза, що прохання прокурора про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом є безпідставним. Жодних клопотань в розумінні ч.3 ст. 267 ЦК України та заяв про застосування наслідків спливу строку позовної давності до суду першої інстанції ФОП Митрофанова О.В. не надавалось.

Вищевикладене свідчить, що у суду першої інстанції підстав для застосування строку позовної давності по даній справі не було.

Питання про застосування строків позовної давності ФОП Митрофановою О.В. було порушено лише при зверненні з апеляційною скаргою, що суперечить положенню ч.3 ст. 267 ЦК України, згідно якого позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Митрофанової О.В. майже усі зводяться до мотивів спливу загального строку позовної давності для пред'явлення позову, відсутності клопотання позивача про поновлення такого строку, а також заяви відповідача про застосування позовної давності, у своїй сукупності не свідчать про помилковість висновків господарського суду Одеської області в рішенні від 29.06.2017р. та підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Переглядаючи у апеляційному порядку рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.06.2017р. у справі № 915/463/17, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи не виявив порушення чи неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття Господарським судом Миколаївської області неправильного судового рішення у справі.

За таких обставин, Одеський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.06.2017 у справі №915/463/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Митрофанової Олени Василівни - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.06.2017р. у справі №915/463/17 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 20.07.2018р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Головей В.М.

Суддя Принцевська Н.М.