ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"12" липня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1278/18

Господарський суд Одеської області у складі судді - Петрова В.С., розглянувши заяву фізичної особи - підприємця Назарова Олександра Сергійовича (вх. 2-3528/18 від 11.07.2018 р.) про забезпечення позову у справі № 916/1278/18 за позовом фізичної особи - підприємця Назарова Олександра Сергійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Нові технології-Україна" про стягнення заборгованості в загальній сумі 740864,13 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Назаров Олександр Сергійович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до „Компанія „Нові технології-Україна" про стягнення заборгованості в загальній сумі 740864,13 грн. за договором про надання послуг № 14/10-14 від 15.10.2014 р. та договором поставки товару № 01/04-16 від 01.04.2016 р., посилаючись на ухилення відповідача від виконання прийнятих на себе зобов'язань з оплати за поставку товару та надані послуги за вказаними договорами.

Зокрема, позивач вказує, 15.10.2014 року між ТОВ «Вікінг лайф-сейвінг екуіпмент Україна" та ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» був укладений договір про надання послуг № 14/10-14, відповідно до якого ТОВ «Вікінг лайф-сейвінг екуіпмент Україна» надало послуги, що підтверджується актами наданих послуг. Частина наданих послуг була оплачена, а частина наданих послуг на суму 301 933,50 грн. не була оплачена, що підтверджується актами про надання послуг та Актом звіряння взаємних розрахунків від 30.11.2017 р.

Також 01.04.2016 р. між ТОВ «Вікінг лайф-сейвінг екуіпмент Україна» та ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» був укладений договір поставки товару № 01/04-16, відповідно до якого ТОВ «Вікінг лайф-сейвінг екуіпмент Україна» поставило товари на суму 197234,40 грн., що підтверджується видатковими накладними, довіреностями про отримання товару та актом звіряння взаємних розрахунків від 30.11.2017 р.

В подальшому 20.12.2017 р. за договором № 20/12-17 про відступлення права вимоги ТОВ «Вікінг лайф-сейвінг екуіпмент Україна» відступило право вимоги ФОП Назаров О.С. за договором про надання послуг № 14/10-14 від 15.10.2014 року та договором поставки № 01/04-16 від 01.04.2016 р. на суму 499167,90 грн.

Наразі з огляду на затримку оплати з боку відповідача за надані послуги та поставлені товари, позивачем здійснено нарахування неустойки у вигляді пені. Так, за розрахунком позивача згідно договору про надання послуг № 14/10-14 від 15.10.2014 р. заборгованість з урахуванням неустойки складає 486 112,94 грн., а згідно договору поставки товару № 01/04-16 від 01.04.2016 р. заборгованість з урахуванням неустойки складає 254751,19 грн.

Відтак, позивач вказує, що оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором про надання послуг № 14/10-14 від 15.10.2014 р. та договором поставки товару № 01/04-16 від 01.04.2016 р., а також ухиляється від їх виконання, наявні підстави для її стягнення у судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.06.2018 р. позовну заяву ФОП Назарова Олександра Сергійовича прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1278/18 за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання з викликом учасників справи призначено на 20.07.2018 р.

Разом з тим 26.06.2018 р. до господарського суду від фізичної особи - підприємця Назарова Олександра Сергійовича надійшла заява про забезпечення позову, згідно якої заявник просив суд накласти арешт на судно - земснаряд «Дунай» (ІМО НОМЕР_2), зареєстроване під прапором України, власником якого є відповідач - ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» та яке знаходиться в акваторії Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) шляхом його затримання та заборони виходу з акваторії Одеського морського порту Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Вказана заява про забезпечення позову обґрунтована наявністю у позивача згідно ч. 3 ст. 42 КТМ України чинної морської вимоги до відповідача - ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» як судновласника щодо заборгованості, яка виникла за надані послуги з ремонту суден та поставлені на судна запасні частини.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.06.2018 р. у справі № 916/1278/18 у задоволенні заяви ФОП Назарова Олександра Сергійовича про забезпечення позову відмовлено.

11.07.2018 р. ФОП Назаровим Олександром Сергійовичем повторно подана заява про забезпечення позову, згідно якої заявник просить суд накласти арешт на судно - земснаряд «Дунай» (ІМО НОМЕР_2), зареєстроване під прапором України, власником якого є відповідач - ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» та яке знаходиться в акваторії Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) шляхом його затримання та заборони виходу з акваторії Одеського морського порту Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Вказана заява про забезпечення позову обґрунтована наявністю у позивача згідно ч. 3 ст. 42 КТМ України чинної морської вимоги до відповідача - ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» як судновласника щодо заборгованості, яка виникла за надані послуги з ремонту суден та поставлені на судна запасні частини. Так, у поданій заяві позивач вважає, що заявлені ним вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання послуг № 14/10-14 від 15.10.2014 р. та договором поставки товару № 01/04-16 від 01.04.2016 р., що з урахуванням неустойки складає 740864,13 грн., а саме за надання послуг та постачання товарів відповідачу для експлуатації та утримання суден, є морською вимогою. На підтвердження постачання товарів та надання послуг на земснаряд „Дунай" позивач посилається на акти наданих послуг № 60 від 30.09.2016 р., № 61 від 20.09.2016 р., № 65 від 06.10.2016 р. та видаткові накладні № 63 від 06.10.2016 р. і № 65 від 06.10.2016 р. При цьому позивач стверджує, що ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань, що підтверджується пред'явленою претензією та відповіддю на неї, а тому є всі підстави вважати, що у подальшому буде ухилятися від виконання рішення суду, що ускладнить або зробить взагалі неможливим захист законних прав позивача. Як вказує позивач, виконання рішення господарського суду у цій справі про стягнення заборгованості з судновласника у випадку задоволення позову може бути здійснено за рахунок вартості судна «Дунай" (ІМО НОМЕР_2), яке є у власності відповідача відповідно до свідоцтва про право власності на судно № НОМЕР_1 від 27.10.2015 року. Відповідно до інформації з сайту https://www.marinetraffic.com/ru, який надає інформацію про місцезнаходження будь-якого судна в режимі реального часу, земснаряд «Дунай" (ІМО НОМЕР_2) на момент подачі цієї заяви до суду перебуває у акваторії Одеського морського порту Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", про що свідчить скріншот з сайту, який додано до заяви.

Розглянувши вищевказану заяву позивача про забезпечення позову та дослідивши матеріали справи, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України справи про арешт судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням морського порту України, в якому перебуває або до якого прямує судно, або порту реєстрації судна.

За положеннями ч. 2 ст. 138 Господарського процесуального кодексу України справи заява про арешт морського судна подається за місцезнаходженням порту реєстрації судна або за місцезнаходженням морського порту, в якому судно знаходиться або до якого прямує, незалежно від того, чи має такий суд юрисдикцію щодо розгляду по суті справи щодо морської вимоги, яка є підставою для арешту.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Таким чином, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом заяви позивач вважає, що він згідно ч. 3 ст. 42 КТМ України має чинну морську вимогу до відповідача - ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна» як судновласника щодо заборгованості, яка виникла за надані послуги з ремонту суден та поставлені на судна запасні частини, у зв'язку з чим є підстави для арешту належного відповідачу судна - земснаряду «Дунай" (ІМО НОМЕР_2) для забезпечення морської вимоги позивача.

Разом з тим згідно положень ч. 1, 2 ст. 41 КТМ України судно може бути арештоване чи звільнене з-під арешту тільки за рішенням суду, господарського суду або голови Морської арбітражної комісії. Арешт судна означає будь-яке затримання судна або обмеження в його пересуванні, що здійснюються для забезпечення морських вимог, зазначених у статті 42 цього Кодексу, під час перебування судна в морському порту України.

В ч. 1 ст. 42 КТМ України передбачено, що судно може бути арештоване тільки на морські вимоги. Морська вимога - це вимога, що виникає з права власності та інших майнових прав на судно, будівництво судна, управління, експлуатацію або комерційне використання судна, заставу судна чи здійснення заходів, пов'язаних з рятуванням судна, а саме вимога, зокрема, у зв'язку з постачанням продуктів харчування, матеріалів, палива, запасів, обладнання, включаючи контейнери, для експлуатації судна або утримання його (п. 13 ч. 1 ст. 42 КТМ України).

За положеннями п.п. „к" п. 1 ч. 1 ст. 1 Міжнародної конвенції з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна 1952 року, ратифікованої згідно Закону України "Про приєднання України до Міжнародної конвенції з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна" №3702-VI від 07.09.2011 р., „морська вимога" означає вимогу, що виникає на підставі поставок товарів або матеріалів, що здійснюються для судна з метою його експлуатації або технічного обслуговування, незалежно від того, де ці поставки здійснюються. «Арешт» означає затримання судна, здійснюване в порядку судового провадження для забезпечення морської вимоги, але не включає затримання судна для виконання судового рішення (ч. 2 ст. 1 Конвенції).

Згідно ст. 2 вказаної Конвенції судно, яке ходить під прапором однієї з Договірних Держав, може бути заарештоване в межах юрисдикції будь-якої з Договірних Держав лише стосовно морської вимоги й жодної іншої, але ніщо в цій Конвенції не може розглядатися як розширення чи обмеження прав і повноважень, якими наділені уряди чи їхні установи, органи державної влади чи портові або докові власті згідно з їхніми чинними внутрішніми законами або правилами щодо арешту, затримання або іншого способу перешкоджання відходу суден, які перебувають у межах їхньої юрисдикції.

Отже, за змістом вказаних положень Конвенції, судно, що плаває під прапором однієї з держав - учасниць даної Конвенції, може бути арештовано в межах юрисдикції будь-якої держави - учасниці Конвенції виключно за морською вимогою.

При цьому під постачанням матеріалів, обладнання тощо розуміється не тільки їх придбання, але й оренда, лізинг. Виходячи з основних принципів Конвенції 1952 року тільки в тому випадку, коли обладнання було орендоване для експлуатації на конкретному судні, воно може бути арештоване у зв'язку з вказаними вимогами.

Так, зі змісту договору поставки товару № 01/04-16 від 01.04.2016 р. та договору надання послуг № 14/10-14 від 15.10.2014 р., якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не вбачається здійснення поставки обладнання та надання послуг конкретно саме на судно - земснаряд «Дунай" (ІМО НОМЕР_2). Натомість у доданих до позову актах надання послуг та видаткових накладних зазначаються різні т/х. Ті обставини, що в актах наданих послуг № 60 від 30.09.2016 р. на суму 27921,60 грн., № 61 від 20.09.2016 р. на суму 41733,84 грн., № 65 від 06.10.2016 р. на суму 76056,00 грн. та видаткових накладних № 63 від 06.10.2016 р. на суму 8910,00 грн. і № 65 від 06.10.2016 р. на суму 143220,00 грн., на які позивач посилається в заяві, вказується про т/х „Дунай" не свідчить про виконання спірних договорів саме виключно стосовно земснаряду „Дунай" (ІМО НОМЕР_2), яке позивач просить арештувати.

Також суд зауважує, що з наданих позивачем до позову документів не вбачається виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються Кодексом торговельного мореплавства України. Натомість з договору 20.12.2017 р. № 20/12-17 про відступлення права вимоги., що був укладений між позивачем та ТОВ «Вікінг лайф-сейвінг екуіпмент Україна», вбачається виникнення між сторонами цивільних правовідносин, в силу яких вказане Товариство на підставі ст. 512-519 ЦК України відступило заявнику право вимоги за договором про надання послуг № 14/10-14 від 15.10.2014 року та договором поставки № 01/04-16 від 01.04.2016 р. на загальну суму 499167,90 грн. Отже, з урахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами, предмету спору та обставин справи, суд доходить висновку про відсутність у позивача морської вимоги до відповідача в розумінні вищенаведених положень КТМ України та Конвенції 1952 року.

Враховуючи викладене, та те, що судом не встановлено наявність обставин, які свідчать про виникнення у заявника права саме морської вимоги до ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна», відповідно відсутні підстави для накладення арешту на судно - земснаряд «Дунай" (ІМО НОМЕР_2), яке належить на праві власності ТОВ «Компанія «Нові технології-Україна». Так, на думку суду, заявлений позивачем захід забезпечення позову не співвідноситься із заявленими позивачем вимогами. Поряд з цим позивачем не доведено обставини того, що з урахуванням виниклих між сторонами правовідносин невжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, господарський суд вважає, що вищевказана заява фізичної особи - підприємця Назарова Олександра Сергійовича про забезпечення позову є необґрунтованою, у зв'язку з чим така заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви фізичної особи - підприємця Назарова Олександра Сергійовича про забезпечення позову у справі № 916/1278/18 відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її постановлення.

Суддя В.С. Петров