РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2018Справа № 910/974/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (04071, м. Київ, вул. Хорива, буд. 1-Г)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор плюс" (01133, м. Київ, вул. Щорса,буд. 31) (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс" (03141, м. Київ, вул. Солом'янська, буд.33, прим.20) (відповідач-2);

про визнання договорів недійсними

Представники сторін:

від позивача: Скрицька Н.А. (представники за довіреністю)

від відповідача-1: Сичик М.В. (представник за довіреністю)

від відповідача-2: Леськов В.П. (представники за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Вищий навчальний заклад "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (надалі також - «позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор плюс" (надалі також - «відповідач-1») та Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс" (надалі також - «відповідач - 2») про визнання Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимог від 02.10.2017 та Договору № 02/10-17/3 від 02.10.2017 про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 недійсними.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Договір № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, укладений між відповідачем-1 з однієї сторони та відповідачем-2 з другої сторони, та Договір № 02/10-17/3 від 02.10.2017 про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. зареєстрований за номером № 1664, укладений між відповідачем-1 з однієї сторони та відповідачем-2 з другої сторони, укладені з порушенням вимог ст.ст. 203, 215, 1077 Цивільного кодексу України, ст.ст. 17, 24 Закону України "Про іпотеку".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/974/18 та призначено підготовче засідання на 28.02.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 заяву Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про забезпечення позову задоволено частково.

07.02.2018 через канцелярію суду позивач подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

20.02.2018 через канцелярію суду представники відповідачів-1,2 подали до суду відзиви на позовну заяву.

У судове засідання 28.02.2018 з'явився представник відповідача-1; представники позивача та відповідача-2 у судове засідання не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 відкладено підготовче засідання на 02.04.2018.

28.02.2018 через канцелярію суду після судового засідання від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог та заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову.

28.03.2018 відповідач-2 подав суду клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Судове засідання, призначене на 02.04.2018, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Трофименко Т.Ю. на лікарняному.

Оскільки 03.04.2018 суддя Трофименко Т.Ю. вийшла з лікарняного, ухвалами Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 суд призначив розгляд клопотання про скасування заходів забезпечення позову на 18.04.2018 та розгляд справи на 25.04.2018.

12.04.2018 від Київського апеляційного господарського суду надійшов запит про надіслання матеріалів справи № 910/974/18 у зв`язку із розглядом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 про часткове забезпечення позову.

Відповідно до даного запиту справа № 910/974/18 була скерована до Київського апеляційного господарського суду, а ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 зупинено провадження у даній справі № 910/974/18 до розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 про часткове забезпечення позову та повернення матеріалів справи до суду першої інстанції.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018 ухвалу Господарського суду міста Києва у справі № 910/974/18 від 07.02.2018 скасовано, в задоволенні заяви Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про забезпечення позову відмовлено в повному обсязі, справу направлено до Господарського суду міста Києва.

14.06.2018 на адресу Господарського суду міста Києва повернуто матеріали справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 поновлено провадження у справі № 910/974/18, підготовче засідання призначено на 11.07.2018.

10.07.2018 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

11.07.2018 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву та заперечення на клопотання позивача про збільшення позовних вимог, заву про залучення третьої особи без самостійних вимог.

11.07.2018 через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшли відзиви на позовну заяву.

11.07.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

В підготовче засідання 11.07.2018 з'явилися представники сторін.

Представник позивача підтримав заяву про збільшення позовних вимог, у прохальній частині якої викладено вимогу скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 38074926 від 10.11.2017 21:41:27 прийняте: ОСОБА_6, Київська філія комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу», м. Київ, про заміну Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс" як власника на підставі Договору про відступлення частини права вимоги, серія та номер: 02/10-17/2, виданий 02.10.2017, видавник: ТОВ «ФК «Фактор плюс», з моменту його прийняття.

Суд зазначає, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Оскільки в заяві про збільшення позовних вимог заявлено ще одну немайнову вимогу окрім викладених у позові, а саме, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Суд зазначає, що фактично йдеться про подання іншого позову, який в даному провадженні розгляду не підлягає.

Оскільки в даному випадку йдеться не про збільшення позовних вимог, а про заявлення позивачем нового позову, що не узгоджується з вимогами чинного Господарського процесуального кодексу України, Суд вважає, що заява Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про збільшення позовних вимог не підлягає прийняттю.

Ухвалою від 11.07.2018, занесеною до протоколу судового засідання, судом постановлено не приймати до розгляду заяву Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про збільшення позовних вимог.

Окрім того, розглянувши заяву Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Київська філія, заслухавши думку представників сторін, Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Однак, Суд звертає увагу на те, що заявником не наведено належних обґрунтувань щодо того, як рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Київська філія.

За таких підстав, Суд не вбачає підстав для задоволення заяви Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Київська філія.

Ухвалою від 11.07.2018, занесеною до протоколу судового засідання, судом постановлено відмовити у задоволенні заяви Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Київська філія.

Окрім того, розглянувши клопотання позивача про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор плюс" оригіналу Договору № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 22.09.2017, та у Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс" оригіналів Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимог від 02.10.2017 та Договору № 02/10-17/3 від 02.10.2017 про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 недійсними, Суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Як встановлено у ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

За приписами частин 2, 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Суд зазначає, що клопотання про витребування оригіналів договорів подане позивачем поза строком, встановленим 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк з незалежних від сторони причин, у зв'язку з чим Суд залишає таке клопотання без задоволення.

Поряд з викладеним Суд зазначає, що в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії оспорюваних договорів, а у Суду відсутні підстави ставити під сумнів відповідність поданих копій оригіналам.

Ухвалою від 11.07.2018, занесеною до протоколу судового засідання, судом постановлено відмовити у задоволенні клопотання Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" про витребування оригіналів договорів.

Окрім того, клопотання відповідача-2 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 у справі № 910/974/18, залишається Судом без розгляду у зв'язку зі скасуванням в апеляційному порядку цієї ухвали.

У підготовчому засіданні 11.07.2018 Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Частиною 6 статті 183 Господарського процесуального кодексу України передбачено, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у підготовчому засіданні 11.07.2018 надали згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Зважаючи на викладене, за результатами підготовчого засідання 11.07.2018 Судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого засідання та призначення справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 11.07.2018 Судом розпочато розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 11.07.2018 представник позивача надав пояснення по суті спору, підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача-2 заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 11.07.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

04.08.2008 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитор) та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (позичальник) укладено Генеральний договір № 24-47/1-08/G, відповідно до п. 1.1 якого кредитор встановлює позичальнику ліміт кредитних операцій (далі - Ліміт) у розмірі 30 000 гривень (тридцять мільйонів гривень) на умовах Положення про фінансово-кредитну підтримку суб'єктів господарювання в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 05.07.2001 №375/1351 (зі змінами від 11.07.2002 № 109/109, від 15.07.2004 №373/1783, від 24.11.2005 №425/2886, від 09.03.2006 №165/3256) та згідно з рішенням Конкурсної комісії по відбору проектів для фінансово-кредитної підтримки суб'єктів господарювання в м. Києві, (протокол засідання № 3 від 24.04.2008 року) терміном на 36 (тридцять шість) місяців з 04 червня 2008 року до 04 червня 2011 року, в межах якого Кредитор надає кредитні кошти Позичальнику шляхом надання кредитів за окремими кредитними договорами (далі - Договори), що будуть укладені в порядку і на умовах, передбачених цією Угодою. При цьому Договори невід'ємною частиною цієї Угоди.

04.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитор) та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (позичальник) укладено Кредитний договір № 24-47/1-08/1.

26.06.2007 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитор) та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (позичальник) укладено Кредитний договір № 54-47/4-07.

10.08.2007 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (кредитор) та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (позичальник) укладено Кредитний договір № 24-47/1-08/1.

24.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик», (кредитор) та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (позичальник) укладено Кредитний договір № 24-47/1-08/1.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають з Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008, Кредитного договору № 54-47/4-07 від 10.08.2007, Кредитного договору № 40-47/4-07 від 26.06.2007, Кредитного договору № 225-34-01 від 28.07.2005, 12.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (іпотекодержатель) та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки № 24-47/1-08/04.

Відповідно до п. 1.1.1 Договору іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, предметом іпотеки за цим договором є майнові права на нерухоме майно, що випливають з Договору № 1 про спільну діяльність від 28.12.2000 року з усіма додатковими угодами до нього, укладеними та які будуть укладені між іпотекодавцем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут розвитку людини» (Інститут інвалідів) та Приватним підприємством «ПЕТ», згідно з якими ПП «ПЕТ» зобов'язане реконструювати, побудувати і передати іпотекодавцю та ТОВ «Інститут розвитку людини» (Інститут інвалідів) нежитлові приміщення у м. Києві по вул. Івана Крамського, 10, а саме: навчальний (учбовий) корпус (блок А) загальною площею 3 782,3 кв.м. з прибудованою згідно з Позитивним висновком комплексної державної експертизи, виданого Спеціалізованою державною організацією «Київська міська служба української інвестиційної експертизи (СЛУЖБА «КИЇВДЕРЖЕКСПЕРТИЗА») Київської міської державної адміністрації 22 лютого 2008 року.

22.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Фактор плюс» (Новий кредитор) укладено Договір № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно з п.2.1 якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених Договором, права вимоги Банку до Позичальника - Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (боржник) за кредитними договорами № 24-47/1- 08/1 від 04.06.2008, № 58-47/1-13 від 24.12.2013, що укладені в рамках Генерального договору № 24-47/1-08/0 від 04.06.2008, кредитними договорами 40-47/4-07 від 26.06.2007, № 54-47/4-07 від 10.08.2007, та/або Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 та/або Договором №58-47/1-13/02 застави рухомого майна (у т.ч. основних засобів) від 25.03.2015, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору (далі - Основні договори).

Сторони домовились, що відступлення Банком Новому кредитору прав вимоги за договорами іпотеки/застави, що були укладені в забезпечення виконання зобов'язань боржників за Основними Договорами та були посвідчені нотаріально, відбувається за окремим договором, який укладається між Сторонами одночасно із укладенням цього Договору та підлягає нотаріальному посвідченню.

22.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (Первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Фактор плюс» (Новий іпотекодержатель) укладено Договір № 2017/2-Ю-1 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2 цього Договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

02.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Фактор плюс» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люкс» (Новий кредитор) укладено Договір № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває частину права вимоги Первісного кредитора до Позичальника - Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», в розмірі зазначеному у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржник, включаючи права вимоги до правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника або інших осіб, до яких перейшли обов'язки божника за Кредитними договорами: №24-47/1-08/G - Генеральний договір та Кредитними договорами в рамках Генерального №24-47/1-08/1 від 04.06.2008 та №58-47/1-13 від 24.12.2013, а також №40-47/4-07 від 26.06.2007 та №54-47/4-07 від 10.08.2907, Договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору (Основні договори), що були укладені між боржником та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик».

02.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Фактор плюс» (Первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люкс» (Новий іпотекодержатель) укладено Договір № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2 цього Договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що права та інтереси позивача внаслідок укладання Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги були порушені, оскільки вартість предмета іпотеки становить 113 463 030,00 грн згідно з п.1.4. Договору 9 про внесення змін до Договору іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 від 25.03.2015. Як наслідок, і Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люк» є кредиторами позивача, утім, лише зобов'язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люк» забезпечені іпотекою, хоча вартість предмета іпотеки є достатньою, щоб забезпечити зобов'язання за Основними договорами, що укладені між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик». Отже, відповідачами було неправомірно та безпідставно розділено суму кредитного зобов'язання боржника на дві частини. Окрім того, як стверджує позивач, оспорюваний Договір про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 має ознаки договору факторингу, де Товариство з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люкс» виступає фактором, проте, в Державному реєстрі фінансових установ відсутні будь-які відомості про відповідача-2, що дає підстави стверджувати про відтніть у нього статусу де фінансової установи та укладення ним Договору про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 з порушенням норм чинного законодавства та господарської компетенції. Також позивач вказує, що відповідачі порушили право позивача мирно володіти своїм майном та за відсутності правових підстав розділили розмір грошових зобов'язань на частини і передали предмет іпотеки в якості забезпечення лише частини зобов'язань. Поряд з викладеним, позивач зазначає, що його не було повідомлено про відступлення прав вимоги за основними договорами та договором іпотеки.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що волевиявлення боржника не береться до уваги в разі заміни кредитора у зобов'язанні, та заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Окрім того, повідомлення про відступлення права вимоги надсилалося позивачу у встановленому порядку. Також відповідач-1 не погоджується з твердженнями позивача про те, що оспорюваний Договір про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 має ознаки договору факторингу, оскільки за цим договором не передбачена плата первісного кредитора на користь нового кредитора за надання послуги фінансування, як це вимагається ст. 1077 Цивільного кодексу України. Окрім того, позивач не вказує у позові, які саме його права порушені шляхом укладення оспорюваного договору.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-2 зазначає, що волевиявлення боржника не береться до уваги в разі заміни кредитора у зобов'язанні, та заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Окрім того, повідомлення про відступлення права вимоги надсилалося позивачу у встановленому порядку. Також відповідач-1 не погоджується з твердженнями позивача про те, що оспорюваний Договір про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 має ознаки договору факторингу, оскільки за цим договором не передбачена плата первісного кредитора на користь нового кредитора за надання послуги фінансування, як це вимагається ст. 1077 Цивільного кодексу України. Окрім того, позивач не вказує у позові, які саме його права порушені шляхом укладення оспорюваного договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 02.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Фактор плюс» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люкс» (Новий кредитор) укладено Договір № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває частину права вимоги Первісного кредитора до Позичальника - Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», в розмірі зазначеному у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржник, включаючи права вимоги до правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника або інших осіб, до яких перейшли обов'язки божника за Кредитними договорами: №24-47/1-08/G - Генеральний договір та Кредитними договорами в рамках Генерального №24-47/1-08/1 від 04.06.2008 та №58-47/1-13 від 24.12.2013, а також №40-47/4-07 від 26.06.2007 та №54-47/4-07 від 10.08.2907, Договором іпотеки №24-47/1-08/04 від 12.06.2008 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору (Основні договори), що були укладені між боржником та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик».

Відповідно до п. 2 вказаного Договору, новий кредитор в день укладення цього договору набуває частину прав кредитора за Основними договорами згідно умов цього Договору, включаючи: право вимагати належного виконання боржником зобов'язання за Основним договором, сплати боржником коштів за основною заборгованістю, сплати процентів, вказаних у Додатку № 1 до цього договору, передачі боржником забезпечення в рахунок виконання зобов'язань за Основним договором. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього договору, який підписується сторонами в день підписання цього договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до нового кредитора виключно в розмірі вказаному згідно умов цього договору (Додатку № 1 до цього договору) та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов Основних договорів.

Глава 47 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 910/7038/17, від 21.03.2018 у справі № 910/2489/17.

З урахуванням наведеного, дослідивши зміст та умови Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, Суд доходить висновку, що оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також оспорюваний не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

З огляду на викладені висновки, відсутні правові підстави стверджувати про порушення відповідачем-2 господарської компетенції при укладенні Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, як вважає позивач.

При цьому, Суд не бере до уваги наданий позивачем Висновок науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення правової природи договору факторингу № 126/113-е від 31.05.2018, виконаний Інститутом держави і права ім.. В.М. Корецького НАН України, оскільки встановлення правової природи оспорюваного договору, тобто вирішення питання права, у даному випадку не потребує спеціальних знань.

Окрім того, Суд зазначає, що у вказаному висновку лише йдеться про наявність ознак договору факторингу у Договорі № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, а не про визначення цього договору як договору факторингу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суд зазначає, що чинне законодавство не позбавляє права особи як кредитора за зобов'язанням розпоряджатися наявними в нього правами вимоги на власний розсуд, зокрема, здійснювати відступлення/продаж свого права вимоги або її частини іншій особі.

Поряд з викладеним Суд зазначає, що твердження позивача про неповідомлення його про відступлення прав вимоги за оспорюваним договором спростовуються поданими відповідачем-1 доказами, а саме, повідомленням про відступлення права вимоги № 06/10-17/2 від 06.10.2017 та доказами його направлення та отримання позивачем (описом вкладення у цінний лист, фіскальним чеком від 06.10.2017 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення).

Окрім того, як встановлено Судом, 02.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Фактор плюс» (Первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люкс» (Новий іпотекодержатель) укладено Договір № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки, визначеним в пункті 1.2 цього Договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору, новому іпотекодержателю відступаються права вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, що укладений між юридичною особою - Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 1664, з усіма додатковими угодами та додатковими договорами до нього, що є його невід'ємною частиною, відповідно до якого іпотекодавець передав первісному іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: будівлю літ. «Н», блок «А», загальною площею 3495 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корп. 1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

За приписами п. 1.4, 1.5 вказаного договору, укладення цього договору є правовою підставою для заміни сторони іпотекодержателя за Іпотечним договором та переходу (відступлення) від первісного іпотеко держателя до нового іпотеко держателя всього комплексу прав та обов'язків іпотеко держателя за Іпотечним договором. Новий іпотеко держатель набуває у повному обсязі права іпотеко держателя за Іпотечним договором з моменту укладення цього договору.

За приписами ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Суд зазначає, що Договір від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008 укладений відповідачами з дотриманням вимог чинного законодавства у зв'язку з переходом від відповідача-1 до відповідача-2 частини права вимоги до позивача за основним зобов'язанням.

Поряд з викладеним Суд не приймає до уваги твердження позивача з приводу його неповідомлення про відступлення права вимоги Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, оскільки у вказаному вище повідомленні про відступлення права вимоги № 06/10-17/2 від 06.10.2017 зазначається про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

Окрім того, Суд звертає увагу, що неповідомлення боржника в будь-якому разі не має наслідком недійсність Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, оскільки умовами цього договору (п. 3.3.3) передбачено необхідність лише повідомлення боржника, що не означає необхідність отримання його згоди як іпотекодавця на відступлення прав за іпотечним договором.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Суд зазначає, що посилання позивача про розподіл кредитних зобов'язань на дві частини, які виникли з основного зобов'язання, забезпеченого єдиним предметом іпотеки, жодним чином не обґрунтовують порушення законодавства при укладенні оспорюавних договорів, зокрема, Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008, з огляду на приписи Закону України «Про іпотеку».

Окрім того, Суд відхиляє аргументи позивача про порушення ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» як такі, що не підтверджені відповідними доказами та не обґрунтовують недійсності оспорюваних правочинів.

При цьому, Суд не бере до уваги поданий позивачем Звіт про незалежну оцінку будівлі, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корпус 1, оскільки встановлення вартості предмета іпотеки у даному спорі не впливає на дійсність оспорюваних правочинів.

На підставі викладеного вище, з урахуванням встановлених обставин спірних правовідносин сторін спору, Суд доходить висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні оспрюваних договорів.

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом, зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та примусове виконання обов'язку в натурі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Що ж стосується порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зауважує, що відступлення відповідачем-1 частини прав вимоги до Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" відповідачу-2 шляхом укладення Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017, тобто наявність ще одного кредитора, не впливає на загальну суму невиконаних грошових зобов'язань боржника за кредитними договорами та не виключає обов'язку з їх виконання, тому Суд не вбачає порушення права позивача у даному випадку як зобов'язаної особи.

Окрім того, Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України, які б підвереджували порушення будь-яким чином права позивача на мирне володіння його майном шляхом укладення Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

Отже, проаналізувавши викладені позивачем доводи, Суд не встановив серед них таких, які б належним чином підтверджували порушення його прав за наслідками укладення відповідачами Договору № 02/10-17/2 про відступлення частини прав вимоги від 02.10.2017 та Договору від 02.10.2017 № 02/1017/3 про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.

Враховуючи вищевикладене, Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор плюс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс сервіс люкс" про визнання договорів недійсними у повному обсязі з підстав їх недоведеності.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 19.07.2018

Суддя Т.Ю. Трофименко