ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"24" липня 2018 р. Справа № 918/424/18
Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., за участю секретаря судового засідання Рижого Б.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом Приватного підприємства "АДЛЄР"
до відповідача ОСОБА_1 господарства "АГРОФОНД"
про стягнення в сумі 263 795, 29 грн,
за участі представників сторін:
від позивача: ОСОБА_2;
від відповідача: не з'явився
У червні 2018 року Приватне підприємство "Адлєр" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 господарства "АГРОФОНД" (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 263 795, 29 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.02.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро" (надалі - постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №ЗР-133/17Д , за умовами якого постачальник зобовязався передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі-товар), а покупець зобовязався прийняти товар та оплатити товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводиться в специфікаціях до цього договору, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невідємною частиною цього договору.
На виконання умов зазначеного договору постачальником здійснено поставку відповідачу товару на загальну суму 303 672, 00 грн, що стверджується видатковими накладними. Відповідачем отримано поставлений товар, проте не оплачено в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 158 715, 10 грн.
10 травня 2018 року між постачальником та позивачем укладено договір №1168 про відступлення права вимоги, згідно якого постачальник (первісний кредитор) відступає позивачу (новому кредитору) право вимоги виконання відповідачем зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості, пені, штрафу, 36%-річних, інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору поставки №ЗР-133/17Д від 20.02.2017 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та/або неповним виконанням відповідачем грошового зобов'язання згідно договору.
Крім того, за несвоєчасне проведення розрахунків за поставлений товар позивачем нараховано 29 534,05 грн пені, 33 645,35 грн 36% річних, 10 157,77 грн інфляційних втрат, 31 743,02 грн штрафу.
У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 509, 512-519, 526, 610, 612 ЦК України та ст. 173, 193, 202 ГК України.
Ухвалою суду від 22.06.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 24.07.2018 року.
Представник позивача в судовому засіданні 24.07.2018 року позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві.
Вказана ухвала надсилалась рекомендованим листом з поміткою "Судова повістка".
Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 05.03.2009 р. N 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку", рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату.
У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.
Відповідно до п. 116 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" постанови КМУ від 5 березня 2009 р. N 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку", у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення.
З поштового повідомлення, у якому відповідачу направлялася копія ухвали, судом вбачається, що остання була повернута поштою суду у зв'язку із закінченням терміну його зберігання на відділенні.
Згідно п. п. 99 та 116 вказаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з зазначенням причини "за закінченням терміну зберігання" можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання листа з ухвалою суду відповідачем та повернення його до суду з поміткою "за закінченням терміну зберігання" є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо його належного отримання, тобто є власною волею відповідача.
До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.
Водночас законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою ст. 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.
Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 ГПК України.
Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору та можливість здійснювати розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.
Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
20.02.2017 року між постачальником та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №ЗР-133/17Д (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобовязався передати у власність покупця товар, а покупець зобовязався прийняти товар та оплатити товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводиться в специфікаціях до цього договору, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невідємною частиною цього договору.
Відповідно до розділу 2 договору, асортимент товару, його кількість, ціна якої визначаються специфікаціями та/або накладними та/або рахунками-фактури, що є його невід'ємною частиною цього договору. Всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного договору є його невід'ємною частиною. Загальна сума даного договору визначається сукупністю специфікацій та/або накладними, які є невід'ємною частиною.
За умовами договору та специфікацій до нього, постачальник поставив відповідачу продукцію на загальну суму 303 672, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними №1870 від 21.03.2017 року на суму 29 000, 00 грн, №2037 від 22.03.2017 року на суму 199 154, 00 грн, №2038 від 22.03.2017 року на суму 75 518, 00 грн, підписаними уповноваженими особами сторін та скріплено їх печатками.
Згідно накладної на повернення товару №99 від 13.04.2017 року відповідачем було повернуто постачальнику товар на суму 83 783, 40 грн.
Водночас, відповідачем в порядку розділу 3 договору, взято на себе зобов'язання перед постачальником провести оплату за товар в строк та на умовах цього Договору.
Відповідно до специфікації №№ 3, 4, 5 та додаткової угоди №1 від 13.09.2017 року до договору, граничний термін здійснення оплати вартості товару - 10.11.2017 року.
Відповідач у порушення умов договору належним чином, своєчасно та в повному обсязі не виконав взяті на себе зобов'язання щодо проведення розрахунків у строки, визначені договором, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 158 715, 10 грн.
10 травня 2018 року між постачальником та позивачем укладено договір № 1168 про відступлення права вимоги, згідно якого постачальник (первісний кредитор) відступає позивачу (новому кредитору) право вимоги виконання відповідачем зобов'язання щодо сплати розміру заборгованості, пені, штрафу, 36%-річних, інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору поставки №ЗР-133/17Д від 20.02.2017 року, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та/або неповним виконанням відповідачем грошового зобов'язання згідно договору.
На виконання умов договору №1168 відступлення права вимоги від 10.05.2018 року, постачальником було передано позивачу перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання відповідачем грошових зобов'язань згідно договору поставки №ЗР-133/17Д від 20.02.2017 року.
За приписами ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором законом.
Так, відповідача було повідомлено позивачем про зміну кредитора у зобов'язанні згідно договору поставки №ЗР-133/17Д від 20.02.2017 року, із наданням відповідних підтверджуючих документів.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Зазначене кореспондується зі ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).
Враховуючи викладене вище та факт наявності основної заборгованості у відповідача перед позивачем в сумі 158 715, 10 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, принцип свободи договору відповідно до ст. 6, 627 Цивільного кодексу України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Сторони у договорі самостійно та вільно визначили розмір відсотків річних, пені, можливість застосування пені та штрафу, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача 29 534,05 грн пені, 33 645,35 грн 36% річних, 10 157,77 грн інфляційних втрат, 31 743,02 грн штрафу.
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції, які, відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України, застосовуються у розмірі встановленому законом або договором.
Пунктом 7.1.1. договору, зокрема передбачено, що за несвоєчасну оплату товару купець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення, а також додатково сплачує штраф у розмірі 20% (двадцять) процентів від суми несплаченого боргу.
Враховуючи викладене та факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача пені в сумі 29 534,05 грн, штрафу в сумі 31 743,02 грн є правомірною, а тому вимога про стягнення вказаних сум є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.
Щодо стягнення з відповідача 33 645,35 грн 36% річних та 10 157,77 грн інфляційних втрат суд зазначає таке.
Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 7.8. договору, в разі невиконання покупцем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань передбачених розділом 3 цього договору, покупець, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України , сплачує на користь постачальника 36%-річних, якщо інший розмір річних не встановлено відповідно специфікацією та/або додатковою угодою до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.
Враховуючи порушення відповідачем строків виконання зобов'язання та те, що 36 % річних самостійно встановлено сторонами в договорі, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача 33 645,35 грн 36% річних та 10 157,77 грн інфляційних втрат є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, оплата судових витрат покладається на відповідача в розмірі 4 000, 00 грн.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд
1. Позов задовольнити.
Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного господарського суду через Господарський суд Рівненської області (п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: https://court.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складено 25.07.2018 року.

Суддя Церковна Н. Ф.