ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
12 липня 2018 р. м. Рівне Справа № 918/254/18
Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В.,
при секретарі Коваль С.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до відповідача ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Терен"
про стягнення в сумі 129 208,60 грн.
За участю представників сторін:
від позивача: представник ОСОБА_2;
від відповідача: представник ОСОБА_3.
В судовому засіданні оголошувалася перерва з 12 червня 2018 р. по 12 липня 2018 р.
Статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.
Відводи з підстав визначених статтею 35,37 ГПК України відсутні.
Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - Позивач або ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Терен" (надалі - Відповідач або ОСББ № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Терен") в якому просить стягнути з останнього 129 208,60 грн., в т. ч. 69 034,13 грн. основного боргу, 19 956,95 грн. пеня, 5 915,05 грн. 3 % річних та 34 302,47 грн. інфляційних.
Свої вимоги Позивач мотивує тим, що на підставі Договору купівлі - продажу природного газу № 4034/15-ТЕ-28 від 22.12.2014 року протягом січня - квітня 2015 р. він поставив Відповідачу природний газ, однак вартість природного газу останнім не сплачено.
Відповідач надав суду письмовий відзив на позов в якому останній вказує на те, що ОСББ № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Терен" 01.06.2018 р., 05.06.2018 р. та 06.06.2018 р. частково сплачено суму основного боргу у розмірі 31 594,13 грн.. Відтак просить суд врахувати погашення суми основного боргу, а також зменшити застосовані Позивачем до Відповідача штрафні санкції та інші нарахування, як такі що в декілька разів перевищують суму боргу.
12.06.2018 року до суду Відповідач подав до Позивача - Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зустрічний позов в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу природного газу № 4034/15-ТЕ-28 від 22.12.2014 року, який укладений між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та ОСББ № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Терен".
Зустрічний позов ОСББ № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Терен" обґрунтовує тим, що договір на постачання природного газу було укладено із значними порушеннями чинного законодавства та підписаний з боку Позивача на вкрай невигідних для нього умовах, під впливом тяжкої для нього обставини.
Ухвалою господарського суду від 14.06.2018 р. відмовлено ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Терен" у звільненні від сплати судового збору або відстрочці його сплати при подачі зустрічної позовної заяви, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Терен" залишено без руху, ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Терен" у 10-денний строк з дня отримання даної ухвали через відділ канцелярії та документального забезпечення Господарського суду Рівненської області подати докази сплати судового збору та докази відправлення копії позовної заяви з додатками Відповідачу (з описом вкладення).
Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.06.2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 співласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "ТЕРЕН" на ухвалу господарського суду Рівненської області області від 14.06.2018 р. у справі № 918/254/18.
Ухвалою господарського суду Рівненської області від 12.07.2018 р. зустрічну позовну заяву і додані до неї документи повернуто ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Терен".
Представник Позивача в судовому засіданні 12.07.2018 року підтримав позовні вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві.
Представник Відповідача в судовому засіданні 12.07.2018 року заперечув проти позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві.
Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд встановив наступне.
22 грудня 2014 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Терен" (Покупець), уклали Договір купівлі-продажу природного газу № 4034/15-ТЕ-28 (надалі - Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.
Згідно п. 1.2. Договору, газ що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.
Продавець передає Покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 233 тис. куб. м (двісті тридцять три тисячі куб. м), у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м.) (п. 2.1. Договору).
Відповідно до п. 3.3. Договору, приймання - передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу Покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Покупця.
На виконання Договору Продавець з січня по квітень 2015 року передав, а Покупець отримав природний газ на суму 69 034,13 грн.
Факт приймання-передачі природного газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу:
- Акт приймання-передачі природного газу від 31 січня 2015 року на суму 22 633,45 грн.;
- Акт приймання-передачі природного газу від 28 лютого 2015 року на суму 19 216,44 грн.;
- Акт приймання-передачі природного газу від 31 березня 2015 року на суму 15 024,38 грн.;
- Акт приймання-передачі природного газу від 30 квітня 2015 року на суму 12 159,86 грн..
Згідно п. 5.1. Договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом.
Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Вказаний Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.
Таким чином, відповідач зобов'язався оплатити природний газ, поставлений: у січні 2015 року до 14 лютого 2015 року; у лютому 2015 року до 14 березня 2015 року; у березні 2015 року до 14 квітня 2015 року; у квітні 2015 року до 14 травня 2015 року.
Однак на день подання позову Відповідачем заборгованість за поставлений природний газ не сплачено.
Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.
Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Разом з тим, після порушення провадження у справі, відповідач платіжним дорученням № 34 від 06.06.2018 року здійснив перерахування грошових коштів НАК "Нафтогаз України" в сумі 15 034,13 грн., призначення платежу - погашення заборгованості за спожитий природний газ з-но договору № 4034/15-ТЕ-28 від 28.12.2014 р.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".
Однак, судом не приймається до уваги посилання Відповідача про часткову сплату заборгованості за природний газ у розмірі 16 560,00 грн. згідно платіжних доручень № 32 від 01.06.2018 р. та № 33 від 05.06.2018 р., призначення платежу - погашення заборгованості за спожитий природний газ з-но договору № 2097/14-ТЕ-28 від 27.12.2013 р. Оскільки, судом встановлено, що дана сума заборгованості сплачена за природний газ поставлений на підставі договору № 2097/14-ТЕ-28 від 27.12.2013 р.. Проте, Позивач, звернувся до суду про стягнення заборгованості за природний газ, який був поставлений відповідно до договору № 4034/15-ТЕ-28 від 28.12.2014 р.
За таких обставин, коли зібраними у справі доказами підтверджується сплата Відповідачем заборгованості за поставлений природний газ, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 15 034,13 грн. основного боргу, у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині.
На час розгляду справи доказів сплати Відповідачем основного боргу Позивачу в сумі 54 000 грн. 00 коп. матеріали справи не містять.
На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 54 000 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений природний газ згідно договору купівлі - продажу природного газу № 4034/15-ТЕ-28 від 22.12.2014 року обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог про стягнення з Відповідача 19 956,95 грн. пені, 5 915,05 грн. 3 % річних та 34 302,47 грн. інфляційних, судом враховується наступне.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.
Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).
Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.
Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів
Приписами ч. 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.
Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.
Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 7.2 Договору встановлено відповідальність за невиконання Покупцем умов п. 6.1 Договору щодо порядку оплати природного газу. Відповідно до вищевказаного пункту Договору, у разі невиконання Покупцем пункту 6.1 цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Суд, здійснивши перерахунок нарахованих Позивачем сум пені, 3 % річних та інфляційних прийшов до висновку, що наданий Позивачем розрахунок є вірним, відтак позовні вимоги про стягнення з Відповідача пені у розмірі 19 956,95 грн., 3 % річних у розмірі 5 915,05 грн. та інфляційних у розмірі 34 302,47 грн. є законними, обґрунтованими, Відповідачем не спростованими, підтвердженими матеріалами справи, а відповідно такими що підлягають до задоволення.
Стосовно тверджень Відповідача про зменшення застосованих Позивачем до Відповідача штрафних санкцій та інших нарахуваннь, як таких що в декілька разів перевищують суму боргу, суд зазначає наступне.
Стаття 233 Господарського кодексу України також передбачає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".
Таким чином, керуючись наведеними вище положеннями чинного законодавства України та висновками Вищого господарського суду України щодо практики застосування ст. 233 Господарського кодексу України і ст. 551 Цивільного кодексу України право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності "значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків" і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом. При цьому зясувавши наявність "перевищення розміру неустойки перед розміром збитків" суд повинен ще встановити існування інших обставин, зокрема: "об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків".
Однак всупереч наведеним нормам Відповідач не довів належними та допустимими доказами наявності істотних обставин для зменшення розміру неустойки.
За таких обставин, враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для зменшення нарахованих Позивачем сум пені.
Проте, суд зазначає, що 3 % річних та інфляційних втрат не є штрафними санкціями в розумінні ст. 230 ЦК України та не можуть бути зменшенні за рішенням суду відповідно до норм чинного законодавства.
У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).
Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, враховуючи, що Позивач довів наявність заборгованості за природний газ зі сторони Відповідача згідно договору купівлі - продажу природного газу № 4034/15-ТЕ-28 від 22.12.2014 року, а Відповідач вказаних обставин належними та достатніми доказами не спростував, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 129, 231-241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Закрити провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку № 35 по вул. Гайдамацькій м. Рівне "Терен" 15 034,13 грн. основного боргу.
2. Позов задоволити.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано "18" липня 2018 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.