ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"05" липня 2018 р. Cправа № 902/223/18

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДенДі-ЛОГІСТИК", м. Київ

до: Фізичної особи-підприємця Шпака Миколи Васильовича, с.Нове місто, Тиврівський район, Вінницька область

про стягнення 649 910,00 грн

За участю секретаря судового засідання Кузьменко В.В.

Представники сторін не з'явилися.

В С Т А Н О В И В :

05.05.2018 р. до суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДенДі-ЛОГІСТИК" до Фізичної особи-підприємця Шпака Миколи Васильовича про стягнення 649 910,00 грн заборгованості з яких 317 000,00 грн основного боргу, 291 810,00 грн пені, 41 100,00 грн штрафу за договором купівлі-продажу № 01022018 від 01.02.2018 р.

Ухвалою суду від 05.05.2018 р. матеріали позовної заяви (б/н та без дати) (вх.канц. № 241/18 від 05.05.2018 р.) залишено без руху.

21.05.2018 р. на електронну адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДенДі-ЛОГІСТИК" надійшла заява (б/н та без дати) щодо усунення недоліків до позовної заяви.

22.05.2018 р. до суду засобами поштового зв'язку від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДенДі-ЛОГІСТИК" надійшла заява (б/н від 18.05.2018 р.) щодо усунення недоліків до позовної заяви.

Ухвалою суду від 24.05.2018 р. відкрито провадження у справі № 902/223/18 та призначено підготовче засідання на 21.06.2018 р. Також даною ухвалою вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

За результатами судового засідання 21.06.2018 р. судом закрито підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті на 05.07.2018 р. про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

02.07.2018 р. до суду засобами електронного зв'язку надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності мотивована участю в іншому судовому засіданні.

04.07.2018 р. вказана заява надійшла до суду засобами поштового зв'язку в оригіналі.

05.07.2018 р. до суду засобами електронного зв'язку надійшли письмові пояснення позивача щодо заявлених позовних вимог.

В судове засідання 05.07.2018 р. представники сторін не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином - ухвалою суду від 21.06.2018 р., яка надсилалась останнім рекомендованою кореспонденцією за адресою, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також на поштову адресу сторін.

Факт належного повідомлення позивача про судове засідання призначене на 05.07.2018 р. підтверджується письмовою розпискою представника в судовому засіданні 21.06.2018 р.

Про обізнаність позивача про судове засідання призначене на 05.07.2018 р. свідчить також подання ним клопотань про розгляд справи за його відсутності.

В свою чергу надіслана відповідачу ухвала від 21.06.2018 р. отримана ним особисто 27.06.2018 р., що підтверджується витягом із мережі Інтернет сервісу "Відстежити" сайту ПАТ "Укрпошта".

При цьому суд звертає увагу на те, що ухвалу про відкриття провадження відповідачем теж отримано, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 60 наявним в матеріалах справи (а.с.73, т.1).

При неявці в судове засідання відповідача суд також враховує, що відповідно до відповідно до ч.3 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про фізичну особу-підприємця, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

При цьому за приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до вимог ч.1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов'язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов'язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвали Господарського суду Вінницької області у справі № 902/223/18 були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами від 24.05.2018 р. та від 21.06.2018 р. про призначення засідання для розгляду справи по суті у Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/74189910; http://reyestr.court.gov.ua/Review/74878648).

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&ен рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Як свідчать матеріали справи, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення № 812 (вх. № 4606 від 24.05.2018 р.), відповідач був обізнаний про наявність спору в суді між ним та позивачем ще 16.05.2018 р., а тому суд при прийнятті рішення по справі виходить з того, що останній мав достатньо часу для того, щоб подати необхідні докази в обґрунтування власної процесуальної позиції щодо заявленого позову.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників сторін.

У зв'язку з неявкою учасників судового процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши заяву позивача про розгляд справи за його відсутності, яке надійшло до суду 02.07.2018 р. та письмове пояснення, яке надійшло до суду 05.07.2018 р. засобами електронного зв'язку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Як встановлено судом, згідно довідок від 02.07.2018 р. та від 05.07.2018 р. відповідно складених відповідальним працівником апарату Господарського суду Вінницької області, вказані заява та пояснення не містять електронного цифрового підпису.

Враховуючи те, що заява та пояснення позивача надіслані без електронного цифрового підпису, а тому не є офіційними та не підлягають розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

При цьому судом встановлено, що в якості підстави заявлених позовних вимог позивач посилається на укладення між Фізичною особою-підприємцем Шпаком Миколою Васильович (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДенДі-ЛОГІСТИК" (Покупець) договору купівлі-продажу № 01022018/К від 01.02.2018 р., в зв'язку з порушенням та неналежним виконанням зобов'язань за яким у відповідача утворилась заборгованість.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 649 910,00 грн заборгованості за вказаним договором, з яких 317 000,00 грн основного боргу, 291 810,00 грн пені, 41 100,00 грн штрафу.

В якості правової підстави позову позивач зазначає положення ст.ст. 193, 216, 218, 222, 230, 231 ГК України, ст.ст. 11, 509, 526, 530, 549, 551, 599, 612, 625, 629, 663 ЦК України, ст.ст. 4, 162, 163 ГПК України.

Матеріали справи не містять ні відзиву, ні письмового пояснення з долученням відповідних доказів в яких би відповідач вказав власну процесуальну позицію щодо поданого позову.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 01.02.2018 р. між Фізичною особою-підприємцем Шпаком Миколою Васильович (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДенДі-ЛОГІСТИК" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу № 01022018/К, відповідно до п.1.1 якого Продавець зобов'язується в порядку та строки/терміни, визначені договором та/або відповідними додатками до договору, передати у власність Покупця товар/меблі/прилади/речі/основні засоби/обладнання (товар), а Покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах , визначених цим договором та відповідними додатками до нього (а.с.13-16, т.1).

Найменування Товару, його кількість, вартість за одиницю, загальна вартість, строки/терміни його передачі Покупцю, а також порядок та строки оплати Товару визначаються Сторонами у відповідних Додатках до цього Договору, Специфікаціях (Додаток № 1 з відповідними номерами Специфікації), що є невід'ємними частинами договору (п.1.2 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору загальна вартість цього Договору визначається сумарно вартістю Товару, поставленого за усіма Додатками, Специфікаціями до цього Договору, що підтверджується відповідними накладними.

Розділом 3 Договору врегульовано обов'язки сторін, зокрема Продавець зобов'язується передати якісний товар протягом строку/терміну, визначеного відповідним додатком до Договору, а Покупець зобов'язується прийняти Товар на умовах цього Договору та Додатків до нього та здійснити оплату вартості товару згідно з цим Договором та відповідними Додатками.

При цьому датою поставки та переходу права власності на Товар від Продавця до Покупця є дата підписання уповноваженими представниками Сторін накладної, за умови, що якість та кількість Товару відповідає умовам цього Договору та відповідного Додатку № 1 (Специфікації) до нього (п.4.4 Договору).

01.02.2018 р. сторонами підписано специфікацію № 1 в якості додатку № 1 до Договору № 01022018/К від 01.02.2018 р. в якому погодили найменування, кількість, вартість за одиницю товару без ПДВ, загальну вартість товару без ПДВ на суму 528 000,00 грн (а.с.17, т.1).

Згідно з п.п.1, 2 Специфікації Покупець здійснює попередню оплату у розмірі 75 % вартості Товару (396 000,00 грн) даного Додатку протягом 5 робочих днів, з моменту отримання від Продавця рахунку на оплату (який формує Продавець на підставі даного Додатку), а остаточну оплату Покупець здійснює у розмірі 25 % вартості (132 000,00 грн) даного Додатку протягом 5 робочих днів, з моменту отримання від Продавця рахунку на оплату (який формує Продавець на підставі даного Додатку після передачі Товару Покупцю).

Продавець зобов'язується передати Товар передбачений даним Додатком не пізніше 16 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати згідно п.1 даного Додатку (п.3 Специфікації).

Із матеріалів справи слідує, що 02.02.2018 р. позивачем перераховано відповідачу 396 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 264 від 02.02.2018 р. (а.с.23, т.1).

26.02.2018 р. відповідачу було направлено претензію з вимогою поставити Товар у строк не пізніше 04.03.2018 р., яку останнім отримано 01.03.2018 р. (а.с.18-22, т.1).

На момент проведення судового засідання матеріали справи не містять жодних доказів виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу № 01022018/К від 01.02.2018 р.

Неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань із поставки товару за Договором стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Підставою виникнення зобов'язань між сторонами по справі є Договір купівлі-продажу № 01022018/К від 01.02.2018 р., який за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно із ч.1 ст.664 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 ЦК України. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

При цьому, згідно із абз. 3 ч. 1 ст. 664 ЦК України товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Як зазначалося вище, умовами п.3 Специфікації сторонами погоджено, що Продавець зобов'язується передати Товар не пізніше 16 календарних днів з моменту отримання попередньої плати.

Оскільки Покупцем було здійснено оплату 396 000,00 грн 02.02.2018 р., то відповідно кінцевою датою поставки Товару мало бути 18.02.2018 р.

Частиною 1 статті 689 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Отже чинним законодавством у сукупності з умовами Договору передбачено обов'язок продавця протягом строку, встановленого договором для здійснення поставки, повідомити покупця про готовність товару до відвантаження та про конкретну дату його відвантаження, а обов'язок покупця прийняти товар виникає саме після належного повідомлення продавцем покупця про конкретну дату та місце, коли саме і де саме товар буде наданий в розпорядження покупця (переданий покупцю).

При цьому матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження факту повідомлення про готовність товару до відвантаження та про взагалі будь-яке відвантаження товару чи повернення попередньої оплати.

Таким чином відповідачем не виконано належним чином взяті на себе договірні зобов'язання у порядку та в строк визначеному Договором, що мало наслідком непоставку Товару позивачу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (постанова Верховного Суду України від 28.11.2011 р. у справі № 3-127гс11; постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від № 910/5444/17 від 07.02.2018 р).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджено факт перерахування грошових коштів відповідачу в якості попередньої оплати та наявність факту порушення зобов'язання зі сторони відповідача щодо поставки товару, яка ним не була виконана.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу (попередньої оплати) нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі в сумі, яка визначена позивачем в розмірі 317 000,00 грн.

При цьому суд зауважує, що позивачем у позовній заяві визначено саме такий розмір заборгованості з посиланням у розрахунку заборгованості на те, що відповідачем було частково поставлено товар на суму 79 000,00 грн (а.с.12, т.1).

Разом з тим, як вказувалось вище ні позивачем, ні відповідачем не було подано суду жодного доказу на підтвердження обставин поставки Товару, а тому судом приймається до уваги визначена позивачем сума заборгованості.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 291 810,00 грн пені нарахованої за період з 19.02.2018 р. по 30.04.2018 р. та 41 000,00 грн штрафу, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення містяться й у статтях 525, 526 ЦК.

Згідно зі статтею 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень статті 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК).

У відповідності до п.п.3, 4 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст.230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК),

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень частини четвертої статті 231 ГК розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, ці види штрафної договірної відповідальності мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, як спосіб забезпечення, ще й повинні мати компенсаційний характер санкції за порушення господарсько-правових зобов'язань. Норми господарського права не визначають, який саме характер (майновий чи грошовий) носить зобов'язання, при порушенні строків виконання якого до боржника застосовуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України).

Окрім того, у ч.2 ст.4 Господарського кодексу України встановлено, що особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У п.6.2 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строку/терміну поставки/заміни Товару, визначеного відповідним Додатком № 1 (Специфікацією) до цього Договору, Продавець сплачує на вимогу Покупця неустойку у розмірі 1 (один) відсоток від вартості непоставленого/несвоєчасно поставленого/несвоєчасно заміненого Товару, що зазначена у відповідному Додатку № 1 (Специфікації) до цього Договору, за кожен день прострочення. У випадку порушення строку/терміну поставки/заміни Товару, визначеного відповідним Додатком № 1 (Специфікацією) до цього Договору понад 10 днів Продавець сплачує на вимогу Покупця штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від вартості непоставленого/несвоєчасно поставленого/несвоєчасно заміненого Товару, що зазначена у відповідному Додатку № 1 (Специфікації) до цього Договору, за кожен день прострочення.

Тобто розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення, що за визначенням статті 549 ЦК відповідає поняттю "пеня".

Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов'язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов'язання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 р. у справі № 910/29752/15).

На можливості застосування неустойки до не грошового зобов'язання вказано також у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 р. у справі № 910/23003/16.

Таким чином заявлені позивачем вимоги про стягнення 291 810,00 грн пені нарахованої за період з 19.02.2018 р. по 30.04.2018 р. та 41 000,00 грн штрафу, є правомірними та обґрунтованими, такими що відповідають умовам Договору та вимогам чинного законодавства України.

Перевіркою правильності розрахунку пені та штрафу не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявлених позивачем до стягнення пені та штрафу, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу суд взяв до уваги наступні обставини:

- розмір заявленого до стягнення пені та штрафу є явно неспівмірним (сукупно перевищує розмір боргу відповідача - 291 810,00 + 41 100,00 = 332 910,00;

- штраф та пеня є лише санкцією за невиконання зобов'язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні їх розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення боргу (неповернутого авансу).

Крім того, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов'язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на викладені обставини в сукупності суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшує розмір заявленого до стягнення штрафу до 20 000,00 грн та пені до 80 000,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, пені та штрафу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів) чи поставки товару (видаткові накладні, товарно-транспортні накаладні тощо).

За таких обставин, позов підлягає задоволенню судом частково з урахуванням мотивів щодо зменшення пені та штрафу.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України, так як спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

05.07.2018 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення із зазначенням про відкладення складання тексту повного судового рішення на строк не більше ніж на десять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 191, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шпака Миколи Васильовича, вул.Миру, 42, с.Нове Місто, Тиврівський район, Вінницька область, 23341 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДенДі-ЛОГІСТИК", вул.Вознесенський узвіз, 14, офіс 16/37, м.Київ, 04053 (ідентифікаційний код - 41342063) - 317 000 грн 00 коп. - боргу, 20 000 грн 00 коп. - штрафу, 80 000 грн 00 коп. - пені, 9 748 грн 65 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. У стягненні 21 100 грн 00 коп. - штрафу, 211 810 грн 00 коп. - пені - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 13 липня 2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи.

2, 3 - позивачу - вул. Вознесенський узвіз, 14, оф. 16/37, м. Київ, 04053; вул. Велика Васильківська,100, м. Київ, 03150.

4 - відповідачу - АДРЕСА_1, 23341.