ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.07.2018                      Справа № 905/1103/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор’євій М.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська дистрибуційна компанія”, м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Управління громадського харчування та торгівлі ”, м.Маріуполь, Донецька область

про стягнення 17815,48грн.

Представники сторін:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Українська дистрибуційна компанія”, м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Управління громадського харчування та торгівлі”, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 17815,48грн., з яких: 14337,32грн. – основний борг, 2371,95грн. – пеня, 217,45грн. – 3% річних, 888,76грн. – інфляційні нарахування.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за договором поставки №84 від 29.02.16р. в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/1103/18.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 15.06.18р. відкрито провадження у справі №905/1103/18; дану справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та судове засідання призначено на 10.07.18р.

Ухвалою суду від 10.07.18р. судове засідання відкладено на 25.07.18р.

У судове засідання 25.07.18р. представники позивача та відповідача не з’явились; про місце, час та дату слухання справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомлено.

Відзив на позовну заяву суду не наданий.

Факт отримання відповідачем ухвал суду, якими відповідач повідомлявся про місце, час та дату слухання справи підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов’язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що відповідач протягом розгляду справи у судові засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

29.02.16р. між позивачем (постачальник) Товариством з обмеженою відповідальністю “Українська дистрибуційна компанія” та відповідачем (покупець) Товариством з обмеженою відповідальністю “Управління громадського харчування та торгівлі” укладений договір поставки №84 (далі за текстом - договір) з додатковою угодою до нього від 26.04.16р., згідно, якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник передає у власність покупцю, а покупець приймає та оплачує товар на умовах даного договору (п.1.1. договору).

Згідно п.2.1. договору, ціна, одиниця виміру кількості товару та загальна кількість товару зазначаються у накладних, що є невід’ємною частиною цього договору. Сторони, підписуючи цей договір, згодні з тим, що накладна виконує за умовами цього договору функції специфікації і саме у накладній зазначається кількість товару, ціна та загальна сума партії товару, що постачається.

Одержання товару покупцем здійснюється на складі покупця. Здача – прийом товару здійснюється уповноваженими представниками постачальника та покупця на складі покупця. Підтвердженням здачі-приймання товару є підписи уповноважених представників сторін на екземплярах накладних та довіреність на особу яка уповноважена покупцем на підписання накладної (п.3.2, 3.3 договору).

Право власності на поставлений товар переходить від постачальника до покупця після отримання товару, що підтверджується підписами уповноважених осіб у товарних накладних (п.3.6 договору).

Згідно до п.4.2 договору, ціна на товар та загальна сума товару, що відпускається є договірною та встановлюється окремо на кожну партію товару та вказується в накладних.

Відповідно до п.5.2 договору, остаточний термін оплати отриманої покупцем партії товару на банківський рахунок постачальника складає 15 (п'ятнадцять) календарних днів з моменту одержання товару покупцем за накладною.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 13.12.2016р., а у частині розрахунків за поставлений товар – до моменту проведення остаточних розрахунків. У разі, якщо жодна із сторін не повідомила за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору письмово іншу сторону про небажання продовжувати договірні стосунки, договір вважається пролонгованим на один рік (п.7.1, 7.2 договору).

Згідно п.8.1 договору, за порушення строків розрахунків, передбачених даним договором, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі 0,2% (але не більше подвійної облікової ставки НБУ) від суми заборгованості за кожен день прострочення розрахунків.

26.04.16р. сторонами підписана додаткова угода до договору в якій сторони визначили перелік осіб, які мають право приймати товар та ставити підпис у накладних та актах приймання-передачі від імені покупця.

Договір та додаткова угода до нього підписані уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачу товар на підставі накладної №13656 від 15.11.17р. на суму 14039,16грн. та накладної №118 від 05.01.18р. на суму 4298,16грн., який був прийнятий представником відповідача, що підтверджується підписом представника отримувача (відповідача) на відповідних накладних без зауважень та заперечень та штампом відповідача.

Вказані видаткові накладні мають посилання на договір №84 від 29.02.16р.

Факт отримання від позивача товару з боку відповідача за вищевказаним договором не спростований.

За твердженням позивача, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов’язань, поставлений на його адресу товар у встановлений договором строк оплатив частково, у зв’язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість за вищезазначеним договором в розмірі 14337,32грн.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нараховані та пред’явлені до стягнення 3% річних у розмірі 217,45грн. та інфляційні нарахування у розмірі 888,76грн., а також на підставі п.8.1 договору пеня у розмірі 2371,95грн.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

Внаслідок укладення договору №84 від 29.02.16р. між сторонами згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов’язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов’язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п.5.2. договору сторонами узгоджено, що покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом п’ятнадцяти календарних днів з моменту одержання товару покупцем за накладною.

Поставка товару була здійснена позивачем 15.11.17р. згідно видаткової накладної №13656 та 05.01.18р. згідно видаткової накладної №118.

За вказаних підстав, кінцевий розрахунок за товар, отриманий від позивача 15.11.17р. повинен бути проведений відповідачем до 30.11.17р. (включно), за товар, отриманий 05.01.18р. повинен бути проведений відповідачем до 20.01.18р. (включно).

Враховуючи, наведені вище норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем товару по договору №84 від 29.02.16р. згідно видаткових накладних №13656 від 15.11.17р., №118 від 05.01.18р. у останнього виникло зобов’язання з його оплати.

Сплату вищевказаної суми заборгованості в строки обумовлені договором боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не представлено.

Таким чином, за висновком суду відповідач свої зобов’язання за договором №84 від 29.02.16р. щодо оплати поставленого товару у строки обумовлені сторонами договору, в повному обсязі не виконав, а отже прострочив виконання зобов’язання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин, враховуючи викладене, позов в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 14337,32грн. підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивачем нараховані та пред’явлені до стягнення 3% річних у розмірі 217,45грн. та інфляційні нарахування у розмірі 888,76грн., а також пеня у розмірі 2371,95грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок 3% річних за накладною №13656 від 15.11.17р. за період з 01.12.17р. по 16.05.18р. з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем, суд дійшов висновку, що розмір 3% річних за вказаною накладною складає 180,95грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних за накладною №118 від 05.01.18р. за період з 21.01.18р. по 16.05.18р., суд дійшов висновку, що розмір 3% річних за вказаною накладною складає 40,98грн.

Таким чином, за розрахунком суду загальний розмір 3% річних складає 221,93грн., тоді як позивачем заявлено 217,45грн.

Враховуючи, що суд не може виходити за межі позовних вимог, стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 217,45грн.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Судом проведений розрахунок інфляційних нарахувань та встановлено, що розмір таких нарахувань за накладною №13656 від 15.11.17р. становить 722,36грн., за накладною №118 від 05.01.18р. становить 121,47грн.

Таким чином, за розрахунком суду загальний розмір інфляційних нарахувань складає 843,83грн.

З наведених підстав, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню в сумі 843,83грн.

Відповідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобов’язано є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Відповідно до ст.549 названого Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.8.1 договору, за порушення строків розрахунків, передбачених даним договором, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі 0,2% (але не більше подвійної облікової ставки НБУ) від суми заборгованості за кожен день прострочення розрахунків.

Згідно розрахунку позивача, останнім здійснено нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Здійснивши розрахунок пені судом встановлено, що розмір пені за накладною №13656 від 15.11.17р. за період з 01.12.17р. по 16.05.18р. з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем, становить 1905,46грн., за накладною №118 від 05.01.18р. за період з 21.01.18р. по 16.05.18р. становить 453,25грн.

Таким чином, за розрахунком суду загальний розмір пені складає 2358,71грн., тоді як позивачем заявлено 2371,95грн.

З наведених підстав, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 2358,71грн.

Розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені судом здійснено за допомогою програмного забезпечення “Ліга Закон”.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилаються позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір розподіляється між сторонами пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 46, 73, 74, 76, 79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241, 247, 250 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська дистрибуційна компанія”, м.Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю “Управління громадського харчування та торгівлі”, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 17815,48грн., з яких: 14337,32грн. – основний борг, 2371,95грн. – пеня, 217,45грн. – 3% річних, 888,76грн. – інфляційні нарахування, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Управління громадського харчування та торгівлі” (87506, м.Маріуполь, Донецька область, вул. Свободи, б.20, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська дистрибуційна компанія” (01135, м.Київ, вул. В’ячеслава Чорновола, б.12 ) основний борг в розмірі 14337,32грн., пеню в розмірі 2358,71грн., 3% річних в розмірі 217,45грн., інфляційні нарахування в розмірі 843,83грн. та судовий збір в розмірі 1756,25грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Рішення складено та підписано 25.07.2018р.

Суддя М.О. Лейба