УХВАЛА

20 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/4528/15-г

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" від 05.03.2018 та від 07.03.2018 про роз'яснення постанови Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г

за позовом Заступника прокурора міста Києва

до 1. Київської міської ради, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра"

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та визнання відсутності прав,

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г скасовано постанову Вищого господарського суду України від 12.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017, рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 залишено в силі.

05.03.2018 (згідно з реєстраційним штампом) ТОВ "Вагра" звернулося до Касаційного господарського суду із двома заявами від 05.03.2018 про роз'яснення постанови Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г.

Протоколами передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.03.2018 року у справі № 910/4528/15-г визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

Ухвалою Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 910/4528/15-г витребувано матеріали справи № 910/4528/15-г за позовом Заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та визнання відсутності прав з Господарського суду міста Києва.

07.03.2018 (згідно з реєстраційним штампом) ТОВ "Вагра" звернулося до Касаційного господарського суду з заявою від 07.03.2018 про роз'яснення постанови Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.03.2018 року у справі № 910/4528/15-г визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

12.03.2018 Верховний Суд постановив ухвалу про розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" про роз'яснення постанови Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г після надходження матеріалів справи № 910/4528/15-г за позовом Заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та визнання відсутності прав з Господарського суду міста Києва.

Фактично справа передана колегії 05.07.2018.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Вагра" подано клопотання, в якому просить при розгляді заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" від 05.03.2018 про роз'яснення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 лютого 2018 року у справі №910/4528/15-г викликати представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагра" в судове засідання.

При цьому, ТОВ "Вагра" посилається на ч.3 ст. 245 та ч. 3 ст. 301 Господарського процесуального кодексу України.

Дане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.3 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК):

"Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи."

Згідно зі ст. 245 ГПК:

"1. За заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

2. Подання заяви про роз'яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

3. Суд розглядає заяву про роз'яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви про роз'яснення рішення.

4. Про роз'яснення або відмову у роз'ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено."

Відповідно до наведеного підпункту 1 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ):

"Заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Згідно з частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень частини 2 статті 11122 ГПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) після надходження витребуваних матеріалів справи та завершення інших підготовчих дій суддя-доповідач виносить ухвалу про призначення справи до розгляду Верховним Судом України.

З огляду на обставини справи 22.01.2018 Верховний Суд постановив ухвалу про прийняття справи №910/4528/15-г до провадження та здійснення її перегляду без повідомлення та виклику учасників справи.

09 лютого 2018 року в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи була прийнята постанова Верховного Суду, про роз'яснення якої подано заяви.

З урахуванням викладеного, оскільки судове рішення, про роз'яснення якого подано відповідні заяви, прийнято без повідомлення та виклику учасників справи, ніяких нових правових чи фактичних обґрунтованих підстав для розгляду заяв про роз'яснення вищевказаної постанови саме в судовому засіданні з викликом сторін клопотання ТОВ "Вагра" не містить, суд доходить висновку, що зазначене клопотання ТОВ "Вагра" є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

З поданих заяв про роз'яснення судового рішення вбачається наступне.

Заява №1 від 05.03.2018.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вагра" просить роз'яснити мотивувальну частину постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, а саме у частині визнання відсутності у ТОВ "Вагра" права користування земельною ділянкою площею 0,1521 га (кадастровий номер :72:215:0116) вартістю 3427588,16 грн. на вул. Волгоградській, 25 у Солом'янському районі м.Києва.

Заява обґрунтована необхідністю з урахуванням того, що позбавлено права користування всією земельною ділянкою, на якій розташовано нерухоме майно ТОВ "Вагра", що, на думку ТОВ "Вагра", позбавляє товариство гарантованого Конституцією України права користування власним майном.

Крім того, відповідно до правового аналізу законодавства заявник зазначає, що до особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду, з 01.01.2004 (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст. 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27.04.2007 №997-V - і згідно з ст. 120 ЗК переходило право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право користування на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Заява №2 від 05.03.2018.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вагра" просить роз'яснити мотивувальну частину постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, а саме:

а) роз'яснити наведений термін "звичайне будівництво", тлумачення якого відсутнє в законодавстві України, так як відрізнити "звичайне будівництво" від незвичайного будівництва?

б) які земельні ділянки об'єднано за адресою вул. Волгоградська, 25 у м. Києві, та якщо зазначене не є помилкою, зазначити кадастрові номери та розміри двох земельних ділянок за адресою вул. Волгоградська, 25 у м. Києві з цільовим призначенням останніх?

Заява обґрунтована тим, що відповідно до мотивувальної частини постанови колегія суддів зазначила: "З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що в силу наведених ч.2 ст.124, ч.1 ст.134 та ч.ч.1,2 ст.135 Земельного кодексу в редакції, чинній станом як на 22.02.2013, так і на 23.10.2013, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) під звичайне будівництво житлових будинків підлягали виключно продажу на земельних торгах."

На думку ТОВ "Вагра", роз'яснення необхідно з урахуванням того, що в постанові наведено термін "звичайне будівництво", тлумачення якого відсутнє в законодавстві та не наведено самим судом.

Крім того, є незрозумілим як відрізнити "звичайне будівництво" від незвичайного будівництва.

Також в постанові судом зазначено, що "З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що в першу чергу ТОВ "Вагра" в своєму клопотанні від 22.02.2013 року, а в другу чергу Київська міська рада в спірному рішенні від 23.10.2013, незаконно об'єднали в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, оскільки отримання права оренди на них, відповідно до вищевказаних норм, мало відбуватися в абсолютно різному порядку."

ТОВ "Вагра" зазначає, що площа та межі земельної ділянки не змінювались, встановлені відповідно до виготовленого Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, відповідно до якого інформація про земельну ділянку внесена Земельного кадастру - 08.12.2006 за №:72:215:0116, площею - 1523,81 кв.м (0,1524 га).

Відповідно до ч.1 ст. 79-1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Заявник вказує, що отже, земельна ділянка в цілому є цілісним об'єктом речових прав на нерухоме майно, приклад ст. 3 ЗУ "Про оренду землі" та ст. 93 Земельного кодексу України. Саме тому, законодавство не передбачає передавання частин цілісної земельної ділянки в різний спосіб, а тільки виключно вцілому.

З наведеного ТОВ "Вагра" є незрозумілим, які саме ділянки було об'єднано на думку суду, з урахуванням того, що за адресою вул. Волгоградська, 25 у м. Києві зареєстровано одну земельну ділянку з кадастровим номером :72:215:0116.

На думку заявника, з мотивувальної частини постанови є незрозумілим чи є це помилкою, чи судом помилково не зазначено кадастровий номер другої земельної ділянки за адресою вул. Волгоградська, 25 у м. Києві, що в свою чергу затрудняє виконання такого рішення, бо є незрозумілим, яка земельна ділянка саме для нового будівництва, яка земельна ділянка саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25.

Заява №3 від 07.03.2018.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вагра" просить роз'яснити мотивувальну частину постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, а саме:

1) роз'яснити застосування ч. 2 ст. с. 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" під час розгляду спору щодо визнання незаконним та скасувати рішення Київської міської ради;

2) роз'яснити на якій підставі внесені зміни до статті 134 Земельного кодексу України, якщо відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України;

3) роз'яснити чому суд замість доказів, що містяться в матеріалах справи використав незрозуміло ким надані пояснення.

Заява обґрунтована тим, що відповідно до мотивувальної частини постанови колегія суддів зазначила: "Таким чином, вищенаведені норми станом на момент купівлі-продажу прямо передбачали перехід за результатами відчуження до нового власника житлового будинку, будівлі або споруди права користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до ч.2 ст.18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ":

"Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо."

Колегія суддів по даній справі повністю погоджується з даною позицією."

На думку ТОВ "Вагра", роз'яснення необхідно з урахуванням того, що в п. 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" надано роз'яснення судам, як правильно вирішувати спори, які виникають між відчужувачем і набувачем земельної ділянки при переході права власності, та ніяким чином не стосується спору щодо визнання незаконним та скасувати рішення Київської міської ради.

Також в постанові колегія суддів зазначила:

"Таким чином, вищевказані норми ч.2 ст.134 Земельного кодексу у відповідній редакції передбачали, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, проте, не передбачали такого виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків.

Інших норм чинного на той момент земельного законодавства, які б передбачали вказане виключення для земельних ділянок під таке будівництво, постанови судів апеляційної та касаційної інстанції не містять.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що в силу наведених ч.2 ст.124, ч.1 ст.134 та ч.ч.1,2 ст.135 Земельного кодексу в редакції, чинній станом як на 22.02.2013, так і на 23.10.2013, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) під звичайне будівництво житлових будинків підлягали виключно продажу на земельних торгах."

ТОВ "Вагра" зазначає, що роз'яснення необхідно з урахуванням того, що в постанові з незрозумілих підстав було доповнено статтю 134 Земельного кодексу України.

Проте, згідно Земельного кодексу України:

"Стаття 134 "Обов'язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах)

1. Земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

2. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб…".

Заявник посилається на те, що незрозуміло, на якій підставі судді Верховного Суду внесли зміни до наведеної вище статті 134 Земельного кодексу України, а саме: "проте, не передбачали такого виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків", якщо відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Також в постанові колегією суддів зазначено: "Крім того, як вбачається з пояснень представників сторін, вказаний технічний звіт складався у 2006 році для виділення відповідачу земельної ділянки для облаштування рекреаційної та паркової зони, а не для будівництва."

Проте, відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тому заявнику незрозуміло, чому замість доказів, що містяться в матеріалів справи (завірена копія Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування №:72:215:0016 ТОВ "Вагра" по вул. Волгоградській, 25 наявна в матеріалах справи та лист Департаменту земельних ресурсів від 06.02.2015) використав незрозуміло ким надані пояснення.

З приводу вищевказаних заяв колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Враховуючи, що дані заяви стосуються однієї постанови Верховного Суду, доводи та мотиви якої в частині поставлених у наведених заявах питань пересікаються, колегія суддів вважає за доцільне вирішити всі три наведені заяви однією ухвалою.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ "Вагра" на підставі Договору купівлі-продажу нежилого будинку від 10.11.2004 набуло у власність майно - одноповерховий нежилий будинок, який знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Волгоградська, 25, загальною площею 279, 20 кв. м.

Відповідно до плану за поверхами вказана будівля складається з двох частин: підвалу площею 131, 6 кв. м та першого поверху площею 147, 6 кв. м, тобто, фактична площа земельної ділянки, яку займає сама ця будівля, складає 147, 6 кв. м.

Разом з тим, як встановлено судами 22.02.2013 року ТОВ "Вагра" звернулось до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовним розміром вже 1523, 81 кв. м з цільовим призначенням, не тільки для обслуговування та експлуатації житлового будинку, а і для будівництва,

18.04.2013 року Київською міською радою прийнято рішення №232/9289 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Вагра" для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку".

Зазначене спростовує посилання відповідача на технічний звіт від 2006 року, оскільки дозвіл на розробку проекту відведення останній отримав лише у 2013 році.

Крім того, колегія суддів прийняла до уваги, що судом першої інстанції посилання відповідача - ТОВ "Вагра" на Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування №:72:215:0116 ТОВ "Вагра" по вул. Волгоградській, 25, як на підставу виникнення у відповідача права користування спірною земельною ділянкою, до уваги не прийняті, оскільки вказаний звіт є лише технічним документом, який встановлює межі та опис земельної ділянки, розробляється на замовлення особи, яка бажає отримати земельну ділянку та є підставою для прийняття відповідного рішення про виділення у користування земельної ділянки органом місцевого самоврядування. Крім того, як зазначив суд першої інстанції, як вбачається з пояснень представників сторін, вказаний технічний звіт складався у 2006 році для виділення відповідачу земельної ділянки для облаштування рекреаційної та паркової зони, а не для будівництва.

Дані висновки були зроблені судом першої інстанції на підставі власної оцінки доказів.

Разом з тим, в силу положень ч.1 ст.111-23 Господарського процесуального кодексу України в редакції до 15.12.2017:

"Справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, визначеними розділом XII1 цього Кодексу, з особливостями, встановленими цим розділом."

Згідно зі ст.111-7 наведеного Кодексу у зазначеній редакції:

"Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції."

Таким чином, в силу вищенаведених норм саме перевірка і переоцінка доказів та встановлення по новому фактичних обставин справи не відноситься до повноважень Верховного Суду при перегляді судових рішень з підстав неоднакового застосування норм матеріального справа.

З урахуванням викладеного, Верховним Судом перевірка і переоцінка доказів по даній справі не здійснювалася, а, відповідно до вищевказаних процесуальних норм, була прийнята до уваги оцінка доказів, здійснена судом першої інстанції.

23.10.2013 року Київською міською радою прийнято рішення №419/9907, відповідно до п.п.1,2 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Вагра" для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, у Солом'янському районі міста Києва та передано у довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,1521 га для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, у Солом'янському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

На підставі вказаного рішення між Київською міською радою та ТОВ "Вагра" був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,1521 га. на вул. Волгоградській, 25 у Солом'янському районі м. Києва, зареєстрований Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 25.03.2014 за №МЗК-1-00195.

Таким чином, ТОВ "Вагра" отримало в оренду земельну ділянку у розмірах, що більше ніж в 10 разів перевищують площу належної йому будівлі, і вже не тільки для обслуговування та експлуатації житлового будинку, а і для нового будівництва.

Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2018 року заяву Заступника Генерального прокурора задоволено повністю, скасовано постанову Вищого господарського суду України від 12.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 залишено в силі.

При цьому, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України в редакції станом на 10.11.2004:

"Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування."

Таким чином, вищенаведені норми станом на момент купівлі-продажу прямо передбачали перехід за результатами відчуження до нового власника житлового будинку, будівлі або споруди права користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.124 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом як на 22.02.2013, так і на 23.10.2013:

"Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу."

Згідно з ч.1, абз.2 ч.2 ст.134 вказаного кодексу у зазначеній редакції:

"1. Земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

2. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб."

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.135 зазначеного Кодексу у наведеній редакції:

"1. Земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

2. Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу."

При цьому, ч.2 ст.134 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом як на 22.02.2013, так і на 23.10.2013, передбачала цілий ряд виключень для отримання земельної ділянки без проведення торгів, зокрема, для:

- будівництва об'єктів, що в повному обсязі здійснюється за кошти державного та місцевих бюджетів;

- надання земельних ділянок в оренду для реконструкції кварталів застарілої забудови, для будівництва соціального та доступного житла, якщо конкурс на його будівництво вже проведено;

- надання земельних ділянок державної або комунальної власності для потреб приватного партнера в рамках державно-приватного партнерства відповідно до закону;

- будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об'єктів зв'язку та дорожнього господарства (крім об'єктів дорожнього сервісу);

- будівництва об'єктів забезпечення життєдіяльності населених пунктів (сміттєпереробних об'єктів, очисних споруд, котелень, кладовищ, протиерозійних, протизсувних і протиселевих споруд);

- передачі громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів.

Тобто, вищевказана ч.2 ст.134 Земельного кодексу України передбачала виключення для певних видів будівництв, в т.ч. певних видів житла, та за певних умов.

Жодної з підстав, передбачених саме зазначеною ч.2 ст.134 Земельного кодексу України в наведеній редакції, передавати землю ТОВ "Вагра" саме для будівництва і саме без продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) судами попередніх інстанцій встановлено не було.

З урахуванням викладеного, Верховним Судом і зроблений висновок, що вищевказані норми абз.2 ч.2 ст.134 Земельного кодексу у відповідній редакції передбачали, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, проте, не передбачали такого виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків.

Таким чином, Верховний Суд ніяких нових положень до ч.2 ст.134 Земельного кодексу України, як видається в уяві заявника, не дописував, а, навпаки, відмітив про відсутність у наведеній частині вказаної статті положення про таке виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків.

Відповідно до п.18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ":

"При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.

Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. "

Положення про земельну ділянку, необхідну для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача, в 2004 році (момент як прийняття вказаного пленуму, так і укладення договору купівлі-продажу від 10.11.2004 ТОВ "Вагра") містила лише ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України, яка в редакції станом на 10.11.2004 визначала, що:

"Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування."

Зазначений пункт разом з ч.4 ст.20 Закону України "Про планування і забудову територій" від 20 квітня 2000 року N1699-III, чинній станом на 10.11.2004, ст.ст.1, 15 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" у наведеній редакції та вказаними у рішення ДБН та СНіП був використаний Верховним Судом на спростування висновку судів апеляційної та касаційної інстанції, що норми чинного законодавства не встановлюють порядок визначення або нормативи розміру та меж земельних ділянок, необхідних для обслуговування будинків або споруд.

Доводи заявника щодо позбавлення його права користування земельною ділянкою під нерухомістю не відповідають дійсності з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.79 Земельного кодексу України:

"Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами."

Згідно з ч.1, абз.1 ч.2, ч.ч.3,4 ст.79-1 даного Кодексу:

"1. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

2. Формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

3. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

4. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера."

Верховним Судом в постанові було прямо зазначено, що в першу чергу ТОВ "Вагра" в своєму клопотанні від 22.02.2013 року, а в другу чергу Київська міська рада в спірному рішенні від 23.10.2013, незаконно об'єднали в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, оскільки отримання права оренди на них, відповідно до вищевказаних норм, мало відбуватися в абсолютно різному порядку.

Спірна земельна ділянка площею 0,1521 га (кадастровий номер :72:215:0116), в якій незаконно були об'єднані в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, була сформована як єдиний об'єкт цивільних прав та була отримана відповідачем саме на підставі спірного рішення №419/9907 від 23.10.2013 року та відповідного договору оренди.

При цьому, земельна ділянка саме виключно для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, не була сформована як єдиний об'єкт цивільних прав з відповідною площею, установленими межами та кадастровим номером, що дозволяло б виділити її у складі вищевказаної земельної ділянки площею 0,1521 га, зокрема, і шляхом частково задоволення позову прокурора.

З урахуванням викладеного, в постанові Верховного Суду і було зазначено, що спірне рішення Київської міської ради від 23.10.2013 не містило чіткого зазначення, яка саме частина вищевказаної ділянки (площа, установлені межі, як це передбачено ч.1 ст.79 Земельного кодексу) призначалася та була необхідна саме для розміщення та обслуговування житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, відповідно до вимог наведеної редакції ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України, ні посилання на землевпорядну документацію, якою визначена така земельна ділянка відповідно до вищевказаних ДБН та СНіП, та, з урахуванням викладеного, визнано законним висновок суду першої інстанції, що рішення Київської міської ради від 23.10.2013 №19/9907 прийнято з порушенням вимог норм ст.ст.120, 124, 134, 135 ЗК України, без проведення земельних торгів, а тому є підстави для повного задоволення позову прокурора.

При цьому, в постанові Верховного Суду було зазначено, що у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ "Вагра" на підставі Договору купівлі-продажу нежилого будинку 10.11.2004 набуло у власність майно - одноповерховий нежилий будинок (літ. "А"), який знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Волгоградська, 25, загальною площею 279, 20 кв. м.

Згідно з ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України в редакції станом на 10.11.2004:

"Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування."

Таким чином, вищенаведені норми станом на момент купівлі-продажу прямо передбачали перехід за результатами відчуження до нового власника житлового будинку, будівлі або споруди права користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Тобто, Верховним Судом прямо встановлено, що 10.11.2004 в силу положень ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України до ТОВ "Вагра" перейшло право користування, проте, виключно тією частиною земельної ділянки, на якій розміщена куплена будівля, та частиною ділянки, яка необхідна для її обслуговування, і розмір якої мав бути визначений на підставі вказаних в постанові нормативних актів, ДБН та СНіП.

Спір щодо припинення права щодо вказаної частини земельної ділянки, отриманої з зазначеної підстави, судами не розглядався і зазначене право не припинялося.

Таким чином, зазначені судові рішення не перешкоджають ТОВ "Вагра" в разі наявності інтересу відповідно до вимог наведеної редакції ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України оформити вже наявне в силу зазначеної норми право оренди земельної ділянки, необхідної саме для експлуатації та обслуговування житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, не намагаючись при цьому штучно збільшити площу цієї земельної ділянки ще і для будівництва шляхом обходу вимог земельного законодавства про продаж права оренди для зазначеної мети саме на конкурентних засадах (земельних торгах).

Керуючись статтями 234, 235, 245 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Роз'яснити постанову Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г наступним чином:

1. Частина 2 ст.134 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом як на 22.02.2013, так і на 23.10.2013, передбачала цілий ряд виключень для отримання земельної ділянки без проведення торгів, в т.ч. для певних видів будівництв, в т.ч. певних видів житла, та за певних умов.

Жодної з підстав, передбачених саме зазначеною ч.2 ст.134 Земельного кодексу України в наведеній редакції, передавати землю ТОВ "Вагра" саме для будівництва і саме без продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) судами попередніх інстанцій встановлено не було.

З урахуванням викладеного, Верховним Судом і зроблений висновок, що вищевказані норми абз.2 ч.2 ст.134 Земельного кодексу у відповідній редакції передбачали, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, проте, не передбачали такого виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків.

Таким чином, Верховний Суд ніяких нових положень до ч.2 ст.134 Земельного кодексу України не дописував, а, навпаки, відмітив про відсутність у наведеній частині вказаної статті положення про таке виключення для земельних ділянок під звичайне будівництво житлових будинків.

2. Пункт 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" разом з ч.4 ст.20 Закону України "Про планування і забудову територій" від 20 квітня 2000 року N1699-III, чинній станом на 10.11.2004, ст.ст.1, 15 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" у наведеній редакції та вказаними у рішення ДБН та СНіП був використаний Верховним Судом на спростування висновку судів апеляційної та касаційної інстанції, що норми чинного законодавства не встановлюють порядок визначення або нормативи розміру та меж земельних ділянок, необхідних для обслуговування будинків або споруд.

3. Верховним Судом в постанові було прямо зазначено, що в першу чергу ТОВ "Вагра" в своєму клопотанні від 22.02.2013 року, а в другу чергу Київська міська рада в спірному рішенні від 23.10.2013, незаконно об'єднали в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, оскільки отримання права оренди на них, відповідно до вищевказаних норм, мало відбуватися в абсолютно різному порядку.

Спірна земельна ділянка площею 0,1521 га (кадастровий номер :72:215:0116), в якій незаконно були об'єднані в одне ціле земельну ділянку саме для нового будівництва та земельну ділянку саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, була сформована як єдиний об'єкт цивільних прав та була отримана відповідачем саме на підставі спірного рішення №419/9907 від 23.10.2013 року та відповідного договору оренди.

При цьому, земельна ділянка саме для обслуговування та експлуатації житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, не була сформована як єдиний об'єкт цивільних прав з відповідною площею, установленими межами та кадастровим номером, що дозволяло б виділити її у складі вищевказаної земельної ділянки площею 0,1521 га, зокрема, і шляхом частково задоволення позову прокурора.

З урахуванням викладеного, в постанові Верховного Суду і було зазначено, що спірне рішення Київської міської ради від 23.10.2013 не містило чіткого зазначення, яка саме частина вищевказаної ділянки (площа, установлені межі, як це передбачено ч.1 ст.79 Земельного кодексу) призначалася та була необхідна саме для розміщення та обслуговування житлового будинку на вул. Волгоградській, 25, відповідно до вимог наведеної редакції ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України, ні посилання на землевпорядну документацію, якою визначена така земельна ділянка відповідно до вищевказаних ДБН та СНіП, та, з урахуванням викладеного, визнано законним висновок суду першої інстанції, що рішення Київської міської ради від 23.10.2013 №19/9907 прийнято з порушенням вимог норм ст.ст.120, 124, 134, 135 ЗК України, без проведення земельних торгів, а тому є підстави для повного задоволення позову прокурора.

При цьому, в постанові Верховного Суду було зазначено, що у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ "Вагра" на підставі Договору купівлі-продажу нежилого будинку 10.11.2004 набуло у власність майно - одноповерховий нежилий будинок (літ. "А"), який знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Волгоградська, 25, загальною площею 279, 20 кв. м.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.120 Земельного кодексу України у наведеній редакції:

1. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

2. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки."

Таким чином, вищенаведені норми станом на момент купівлі-продажу прямо передбачали перехід за результатами відчуження до нового власника житлового будинку, будівлі або споруди права користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Тобто, Верховним Судом прямо встановлено, що 10.11.2004 в силу положень ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України до ТОВ "Вагра" перейшло право користування, проте, виключно тією частиною земельної ділянки, на якій розміщена куплена будівля, та частиною ділянки, яка необхідна для її обслуговування, і розмір якої має бути визначений на підставі вказаних в постанові нормативних актів, ДБН та СНіП.

Спір щодо припинення права щодо даної частини земельної ділянки, отриманої з зазначеної підстави, судами не розглядався і зазначене право судом не припинялося.

Таким чином, заявник не позбавлявся його права користування земельною ділянкою саме під нерухомістю і зазначені судові рішення не перешкоджають ТОВ "Вагра" відповідно до вимог наведеної редакції ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України оформити вже наявне в силу зазначеної норми право оренди земельної ділянки, необхідної саме для експлуатації та обслуговування житлового будинку на вул. Волгоградській, 25.

4. В силу положень ст.111-7, ч.1 ст.111-23 Господарського процесуального кодексу України в редакції до 15.12.2017 Верховним Судом перевірка і переоцінка доказів по даній справі не здійснювалася, а, відповідно до вищевказаних процесуальних норм, була прийнята до уваги оцінка доказів, здійснена судом першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський