РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.07.2018Справа № 910/3203/18

За позовомПублічного акціонерного товариства «Радикал Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма Саєнко Харенко»
простягнення 325 800,00 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Семенець Н.В.
від відповідача:Противень С.Л.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Радикал Банк» (надалі - «Банк») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма Саєнко Харенко» (надалі - «Товариство») про стягнення 325 800,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 325 800,00 грн., сплачених на виконання договору про надання юридичних послуг від 28.01.2015, який був визнаний нікчемним уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банк за наслідками проведення перевірки правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.04.2018.

18.04.2018 представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що послуги за спірним договором ним були надані належним чином, а сам договір не підпадає під перелік договорів, які можуть бути визнані нікчемними за приписами ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також до відзиву на позовну заяву відповідачем були додані запитання позивачу про обставини, що мають значення для справи в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України.

Підготовче засідання 25.04.2018 було відкладено на 23.05.2018.

22.05.2018 до канцелярії суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказував на неналежне надання відповідачем послуг за спірним договором, що, на думку позивача, спростовує твердження відповідача, викладені у відзив на позовну заяву. Також позивач вказував на наявність підстав для визнання такого договору нікчемним, а також наявність в уповноваженої особи необхідного обсягу повноважень для вчинення дій з метою повернення грошових коштів.

11.06.2018 представником відповідача до канцелярії суду подано заперечення проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив на позовну заяву.

Підготовчі засідання 23.05.2018 та 11.06.2018 відкладались на 11.06.2018 та 25.06.2018 відповідно.

15.06.2018 на виконання вимог суду представником позивача до канцелярії подано відповіді на запитання відповідача в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України у формі заяви свідка.

Суд відзначає, що вказана заява свідка подана представником позивача з порушенням приписів ст.ст. 88 та 90 Господарського процесуального кодексу України, а її копія не направлена представнику відповідача, який ставив запитання у відзиві на позовну заяву, а відтак не може бути прийнята судом в якості належного доказу та залишається без уваги на підставі ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.07.2018.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, заявив усне клопотання про залишення позову без розгляду у зв'язку з невиконанням позивачем вимог суду щодо надання належним чином оформленої заяви свідка.

В задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено з огляду на наступне.

Зі змісту статті 226 Господарського процесуального кодексу України випливає, що суд залишає позов без розгляду, зокрема, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з'явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, ч. 1 ст. 8 зазначеного вище Закону передбачено, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Суд зазначає, що перш ніж залишити позов без розгляду необхідно з'ясувати причини невиконання вимог суду позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об'єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій, при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами. У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що ненадання позивачем відповіді на запитання відповідача у встановленій законом формі не перешкоджає розгляду даної справи по суті, а наявних в матеріалах справи доказів достатньо для повного та всебічного розгляду даної справи.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2015 між Банком (клієнт) та Товариством (фірма) було укладено договір про надання юридичних послуг (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого клієнт доручає фірмі, а фірма погоджується надавати клієнту юридичні послуги щодо юридичного супроводу отримання погодження Національного банку України на придбання істотної участі (послуги), а саме:

- перевірку вже підготовлених пакетів документів та надання зауважень до них;

- доопрацювання фінальних варіантів документів після отримання виправлених та доповнених пакетів документів;

- подача узгоджених пакетів документів до НБУ (в разі необхідності);

- супроводження переговорів з працівниками НБУ, які відповідають за розгляд відповідних пакетів документів, отримання зауважень і надання додаткової інформації;

- одержання інформації про надання погодження НБУ на придбання істотної участі.

За змістом п. 6.2.1 Договору винагорода за послуги щодо супроводу отримання погодження НБУ складає суму у гривнях, що є еквівалентом 10 000,00 Євро (без ПДВ) згідно з готівковим обмінним курсом, за яким обслуговуючий банк Фірми, яким на даний момент є Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», продає євро.

Згідно з п. 7.1 Договору клієнт повинен сплатити ціну послуг на підставі одержаного рахунку, який може виставлятися Фірмою щомісячно або, якщо сторони окремо про це домовляться, після завершення надання послуг (певних етапів надання послуг), клієнт повинен сплатити рахунок фірми протягом 10 днів з дня одержання.

На виконання умов Договору відповідачем були виставлені рахунки на оплату наданих послуг №01-01-0951/15 від 10.02.2015 на суму 171 600,00 грн. та №02-01-0951/15 від 29.04.2015 на суму 154 200,00 грн., які були повністю оплачені позивачем.

04.09.2017 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку було направлено повідомлення №1135/17 від 29.08.2017 про нікчемність Договору, у зв'язку з чим Банк просив повернути грошові кошти у розмірі 325 800,00 грн. як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Спір у справі виник у зв'язку із відмовою позивача повернути грошові кошти у розмірі 325 800,00 грн.

Договір є договором надання послуг, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору відповідачем були виставлені рахунки на оплату наданих послуг №01-01-0951/15 від 10.02.2015 на суму 171 600,00 грн. та №02-01-0951/15 від 29.04.2015 на суму 154 200,00 грн., які були повністю оплачені позивачем.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 09.07.2015 № 452/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09.07.2015 № 130 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «РАДИКАЛ БАНК», згідно з яким з 10.07.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «РАДИКАЛ БАНК».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 09.11.2015 № 769 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «РАДИКАЛ БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09.11.2015 № 203, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

04.09.2017 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку було направлено повідомлення №1135/17 від 29.08.2017 про нікчемність Договору, у зв'язку з чим просив повернути грошові кошти у розмірі 325 800,00 грн. як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Відповідно до вказаного повідомлення уповноваженою особою визнано Договір нікчемним на підставі ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та зобов'язано Товариство повернути на користь Банку кошти, сплачені і виконання такого договору.

Представник Банку в судовому засіданні зазначала, що Товариством вказане рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку у формі повідомлення про нікчемність Договору оскаржене не було, а відтак відповідач зобов'язаний повернути на користь Банку спірні грошові кошти.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду (абзац 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно з пунктами 1, 3 розділу ІІ «Процедура прийняття уповноваженою особою Фонду рішення про фіксацію виявленого факту нікчемності правочинів (у тому числі договорів)» порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.05.2016 №826, протягом трьох робочих днів з дати запровадження Фондом тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду розпочинає перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними. Уповноважена особа Фонду своїм розпорядчим документом створює комісію для здійснення перевірки документів, пов'язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), метою якої є виявлення фактів нікчемності таких правочинів (укладених договорів), виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій зі сторони працівників банку або інших осіб стосовно банку.

За наслідками проведення перевірки Комісією складаються та подаються на розгляд уповноваженій особі Фонду пропозиції та висновки, які оформлюються відповідним актом (актами) перевірки (абзац 1 пункту 7 розділу ІІ Порядку № 826).

Абзацами 1, 3 пункту 8 розділу ІІ Порядку № 826 встановлено, що уповноважена особа Фонду протягом двох робочих днів з дня подання відповідного акта перевірки розглядає пропозиції й висновки, викладені в ньому, та в разі згоди з висновками готує та підписує відповідний розпорядчий документ і вчиняє інші необхідні дії. Про прийняте рішення уповноважена особа Фонду повідомляє протягом одного робочого дня Фонд, сторони виявленого нікчемного правочину (договору) та в разі потреби - правоохоронні органи.

За результатами цієї перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи Банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.05.2018 у справі №910/24198/16, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів Банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ Банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом Банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органів управління та контролю банку, спрямованим на збереження активів і документації банку та який діє у межах цієї юридичної особи.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що права позивача не можуть бути порушені внаслідок видання внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи. У такій ситуації сторона правочину може вважати відповідні правочини чинними і не виконувати жодних дій з повернення майна чи грошових коштів банку. Повідомлення банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню.

Якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочини є нікчемними, і не повертає активи, банк має право звернутися до суду з вимогою застосування наслідків нікчемності правочинів.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зокрема, за приписами ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як на підставу для нікчемності спірного Договору у позовній заяві позивач посилається на те, що послуги за таким договором відповідачем так і не були надані, предмет Договору не відповідає положенням цивільного законодавства, а сам правочин суперечить приписам п. 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд відзначає, що твердження позивача у позові про те, що послуги, оплата за які була проведена Банком, Товариством так і не були надані, на думку суду не є підставою для визнання спірного Договору нікчемним, оскільки саме по собі виконання чи невиконання стороною правочину його умов жодним чином не пов'язане із дотриманням сторонами приписів ст. 203 Цивільного кодексу України під час його укладання.

Стосовно зазначення позивачем факту, що предмет спірного Договору не відповідає положенням цивільного законодавства, необхідно відзначити таке.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 1.1 Договору сторони досягли згоди щодо його предмету, а саме визначили, що клієнт доручає фірмі, а фірма погоджується надавати клієнту юридичні послуги щодо юридичного супроводу отримання погодження Національного банку України на придбання істотної участі (послуги).

Суд відзначає, що Договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі.

Таким чином, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, а тому правомірно на власний розсуд встановили обов'язок відповідача надати послуги, а відповідача - їх прийняти та оплатити.

Більш того, відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд відзначає, що предметом господарського договору є господарські зобов'язання, за якими боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Умови про предмет договору повинні включати визначення матеріального об'єкта договірного зобов'язання, а саме:

- найменування (номенклатуру, асортимент) товару, сутність та перелік послуг, результат робіт;

- кількісні показники поставки продукції, виконання робіт, надання послуг;

- вимоги до їх якості, які визначаються посиланням на відповідні державні стандарти або на технічні умови, або вимоги, яким має відповідати товар (встановлюються у технічній документації, зразках, еталонах). В усякому разі товар, результати робіт, послуг мають бути придатними для використання у цілях, для яких вони призначені.

В той же час, не погодження сторонами всіх істотних умов договору згідно ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст. 638 Цивільного кодексу України, чого в даному випадку не встановлено, може свідчити про неукладеність такого договору, тобто непородженням ним цивільних прав та обов'язків, що виключає можливість визнання такого правочину недійсним (нікчемним).

Аналогічний висновок міститься в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. та п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Також підставою для нікчемності спірного Договору позивач вказує на приписи пунктом 9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

До обов'язкових умов визнання правочину нікчемним на підставі вказаного пункту належить одночасна сукупність наступних умов: вчинення правочин банком, віднесеним до категорії проблемних; вчинення правочину з порушенням норм чинного законодавства; збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, внаслідок вчинення правочину.

В той же час суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні докази віднесення Банку до категорії проблемних станом на момент укладення Договору, спричинення таким договором витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, а також докази наявності порушення норм законодавства під час його укладення.

Більш того, частину 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було доповнено пунктом 9 згідно із Законом України від 16.07.2015 №629-VIII, який набрав чинності 12.08.2015, в той час як сам спірний Договір був укладений 28.01.2015.

Тобто, станом на момент укладення спірного Договору, положення пункту 9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не існувало, що спростовує твердження Банку про невідповідність вказаному пункту такого Договору в момент його укладення.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено існування жодних підстав для визнання Договору нікчемним, а відтак і підстав для застосування наслідків нікчемності такого правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 325 800,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» є необґрунтованими, а отже такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даної позовної заяви покладається на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.07.2018

Суддя В.П. Босий