КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2018 р. Справа№ 910/18256/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Гайсін Р.К., адвокат, довіреність № 42 від 19.12.2017;

від відповідача - Собко О.В., адвокат, довіреність № 2-727д від 06.06.2018,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 у справі №910/18256/17 (суддя Мандриченко О.В, м. Київ, повний текст складено - 30.03.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як оператора спільної діяльності між публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування", компанією Місен Ентерпрайзіс АБ та товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" до публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" про визнання правочину недійсним.

встановив наступне.

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" про визнання заяви публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.09.2017 року № 31-13-7540 недійсною.

Позовні вимоги обґрунтовані недотриманням відповідачем вимог закону під час вчинення одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 у справі №910/18256/17 позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсним правочин, а саме заяву публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.09.2017 року № 31-13-7540.

При прийнятті даного рішення суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено безспірність сум заборгованості позивача перед відповідачем за договорами, вказаними в Заяві №31-13-7540 від 05.09.2017р., та факт виникнення зобов'язань позивача перед відповідачем, які припиняються за Заявою №31-13-7540 від 05.09.2017р.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 у справі №910/18256/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у ТОВ "Карпатигаз", як оператора договору про спільну діяльність, відсутні повноваження звертатися з позовом до ПАТ "Укргазвидобування".

Також, скаржник зазначає про те, що можливість припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог не ставиться в залежність від спірності або безспірності таких зобов'язань.

Окрім наведеного, апелянт вказує на безпідставну відмову суду першої інстанції у зупиненні провадження у даній справі до вирішення пов'язаних з нею інших справ.

Крім цього, зазначає про необґрунтованість відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача про залучення до участі у даній справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - компанії Місен Ентерпрайзіс АБ.

В ході здійснення апеляційного провадження апелянтом заявлено до суду клопотання про залучення до участі у даній справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - компанії Місен Ентерпрайзіс АБ.

В обґрунтування зазначеного клопотання заявник посилається на те, що грошові зобов'язання, припинені на підставі оспорюваної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, є спільним майном учасників спільної діяльності за ДСД №3 - АТ "Укргазвидобування", компанії Місен Ентерпрайзіс АБ та ТОВ "Карпатигаз", в свою чергу, як вказує заявник, рішенням Арбітражного інституту Стокгольмської торгової палати від 11.07.2018 розірвано договір №3 про спільну діяльність від 10.06.2002, тобто вказаний договір з 11.07.2018 є припиненим.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач вважає, що рішення у даній справі може вплинути на права та інтереси компанії Місен Ентерпрайзіс АБ, як учасника спільної діяльності та співвласника майна щодо права вимоги до відповідача.

Розглянувши подане клопотання колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі (ч. 3 вказаної статті).

Отже, підставою для залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору є вплив рішення у справі на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Проте, відповідачем не доведено обставин того, як рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки компанії Місен Ентерпрайзіс АБ.

При цьому, слід зазначити, що як станом на момент пред'явлення позову у даній справі, так і на час прийняття оскаржуваного рішення, вказаний договір №3 про спільну діяльність розірвано не було, отже врахування цієї обставини наразі на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України є неприпустимим.

Крім того, вказана Компанія обізнана про розгляд даного спору в суді та не виявила бажання вступити у справу як третя особа.

Також, слід зазначити, що ст. 51 Господарського процесуального кодексу України передбачає наслідки незалучення третьої особи.

Крім цього, розірвання договору жодним чином не може вплинути на вирішення вказаного спору, оскільки в незалежності від цієї обставини спір щодо правомірності проведеного зарахування не припинив свого існування, враховуючи заперечення позивача проти безспірності сум його заборгованості перед відповідачем за договорами, вказаними в Заяві №31-13-7540 від 05.09.2017р.

Враховуючи недоведеність заявником обставин впливу оскаржуваного рішення на права та обов'язки компанії Місен Ентерпрайзіс АБ, клопотання про залучення її до участі у справі, як третьої особи, колегією суддів відхиляється.

Крім цього, апелянтом заявлено до суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням в іншій пов'язаній з нею справі №910/18439/14, що розглядається Господарським судом міста Києва.

В обґрунтування зазначеного клопотання заявник посилався на те, що предметом позову у вказаній справі є визнання недійсною додаткової угоди №4 від 25.02.2011 про внесення змін і доповнень до договору №3 про спільну діяльність, а також визнання недійсним договору надання послуг з видобутку, збору, підготовці та транспортуванню природного газу, нафти та газового конденсату № УГВ2949/6-11 від 20.04.2011р.

Так, за доводами заявника визнання судом у справі №910/18439/14 недійсними правочинів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги за даним позовом, матиме наслідком відсутність порушених прав та інтересів ТОВ "Карпатигаз".

Колегією суддів у судовому засіданні 09.07.2018 вказане клопотання було відхилено, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У даному випадку, така об'єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи №910/18439/14 відсутня, оскільки результат її вирішення жодним чином не впливає на дійсніть або недійсність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від №31-13-7540 від 05.09.2017р., що є предметом розгляду у даній справі.

Представник апелянта - відповідача у справі у судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник позивача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між ДК "Укргазвидобування" НАК "Нафтогаз України" та ТОВ "Карпатигаз" укладено договір про спільну діяльність без утворення юридичної особи № 3 від 10.06.2002р. (далі - договір про спільну діяльність) та додаткові угоди до нього.

В подальшому, а саме 25.02.2011р. між ДК "Укргазвидобування" НАК "Нафтогаз України", правонаступником якого є ПАТ "Укргазвидобування", ТОВ "Карпатигаз" та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ укладено додаткову угоду №4 до договору про спільну діяльність, якою залучено до участі в спільній діяльності компанію Місен Ентерпрайзіс АБ та призначено оператором спільної діяльності ТОВ "Карпатигаз".

Відповідач направив позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.09.2017 № 31-13-7540 (далі - Заява № 31-13-7540).

В Заяві № 31-13-7540 вказано, що станом на 31.07.2017 відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 10 318 754,20 грн. згідно договору № УГВ949/21-16 від 29.03.2016р. на поставку вуглеводневої сировини, а позивач в свою чергу станом на 31.07.2017 має заборгованість перед відповідачем в сумі 103 035 059,22 грн. згідно наступних договорів:

- по договору оренди № УГВ3590/33/2-16 від 14.11.2016р. за відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням повірки потокового хроматографу вузла в сумі 19 395,51 грн.;

- по договору на відпуск води з технологічного водопроводу № 100812 від 20.08.2012 р. в сумі 5 137,95 грн.;

- по договору на відпуск води та прийом стічних вод на очистку № 140825 від 13.10.2014р. в сумі 5 215,26 грн.;

- по договору на надання послуг № 969/14 від 31.12.2014р. в сумі 21 029,02 грн.;

- по договору про технічне забезпечення електропостачання споживача №249/13 від 25.02.2013р. в сумі 1 099,00 грн.;

- по договору № 1096/12 від 10.09.2012р. про встановлення земельного сервітуту для облаштування дотискуючої компресорної станції на території Східно-Полтавської УКПГ Полтавського району Полтавської області на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 33 333,36 грн.;

- по договору №1097/12 від 10.09.2012р. про встановлення земельного сервітуту для облаштування дотискуючої компресорної станції на території Розпашнівської УКПГ Карлівського району Полтавської області на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 32 533,36 грн.;

- по договору № 1098/12 від 10.09.2012р. про встановлення земельного сервітуту для облаштування дотискуючої компресорної станції на території Абазівської УКПГ Полтавського району Полтавської області на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 33 333,36 грн.;

- по договору № 1099/12 від 10.09.2012р. встановлення обладнання вузлів обліку вуглеводної сировини, що видобувається зі свердловин Новотроїцького родовища, на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 15 733,36 грн.;

- по договору на надання послуг по видобутку, збору, підготовці та транспортуванню природного газу, нафти та газового конденсату № УГВ2949/06-11 від 20.04.2011р. в сумі 102 795 102,32 грн.;

- по договору про надання послуг по подачі метанолу № ЛГВ-51/06-16 від 21.01.2016р. в сумі 67 024,77 грн.;

- по договору на надання послуг по зберіганню нафти №ЛВ-127/21-13 від 21.04.2013р. в сумі 6 121,95 грн.

Також в Заяві № 31-13-7540 відповідачем зазначено, що керуючись ст. 601 ЦК України, відповідач заявляє про припинення зобов'язань перед позивачем всього в сумі 10 318 754,20 грн. згідно договору № УГВ949/21-16 від 29.03.2016р. на поставку вуглеводневої сировини шляхом часткового зарахування зустрічних однорідних зобов'язань позивача перед відповідачем всього в сумі 10 318 754,20 грн., а саме:

- по договору оренди № УГВ3590/33/2-16 від 14.11.2016р. за відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням повірки потокового хроматографу вузла в сумі 19 395,51 грн.;

- по договору на відпуск води з технологічного водопроводу № 100812 від 20.08.2012 р. в сумі 5 137,95 грн.;

- по договору на відпуск води та прийом стічних вод на очистку № 140825 від 13.10.2014р. в сумі 5 215,26 грн.;

- по договору на надання послуг № 969/14 від 31.12.2014р. в сумі 21 029,02 грн.;

- по договору про технічне забезпечення електропостачання споживача № 249/13 від 25.02.2013р. в сумі 1 099,00 грн.;

- по договору № 1096/12 від 10.09.2012р. про встановлення земельного сервітуту для облаштування дотискуючої компресорної станції на території Східно-Полтавської УКПГ Полтавського району Полтавської області на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 33 333,36 грн.;

- по договору № 1097/12 від 10.09.2012р. про встановлення земельного сервітуту для облаштування дотискуючої компресорної станції на території Розпашнівської УКПГ Карлівського району Полтавської області на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 32 533,36 грн.;

- по договору № 1098/12 від 10.09.2012р. про встановлення земельного сервітуту для облаштування дотискуючої компресорної станції на території Абазівської УКПГ Полтавського району Полтавської області на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 33 333,36 грн.;

- по договору № 1099/12 від 10.09.2012р. встановлення обладнання вузлів обліку вуглеводної сировини, що видобувається зі свердловин Новотроїцького родовища, на виконання умов договору спільної діяльності №3 від 10.06.2002р. в сумі 15 733,36 грн.;

- частково по договору на надання послуг по видобутку, збору, підготовці та транспортуванню природного газу, нафти та газового конденсату №УГВ2949/06-11 від 20.04.2011р. в сумі 10 078 797,30 грн.;

- по договору про надання послуг по подачі метанолу № ЛГВ-51/06-16 від 21.01.2016р. в сумі 67 024,77 грн.;

- по договору на надання послуг по зберіганню нафти №ЛВ-127/21-13 від 21.04.2013р. в сумі 6 121,95 грн.

У відповідь позивач направив відповідачу заперечення від 22.09.2017 № 22/09-1 на заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.09.2017 №31-13-7539, № 31-13-7540, в якому вказав, що не визнає заборгованість перед відповідачем та не підписував документів, з яких би така заборгованість могла виникнути, у зв'язку з чим немає підстав для припинення зобов'язань відповідача перед позивачем, які виникли за договором № УГВ949/21-16 від 29.03.2016р. в сумі 10 318 754,20 грн., шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за Заявою №31-13-7540, тому ця заява суперечить чинному законодавству України та є незаконною.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що він не має грошових зобов'язань перед позивачем за договорами та в сумах, зазначених в заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.09.2017 № 31-13-7540, а тому вказана Заява суперечить 601 Цивільного кодексу України.

Стосовно посилань апелянта на те, що у ТОВ "Карпатигаз", як оператора договору про спільну діяльність, відсутні повноваження звертатися з позовом до ПАТ "Укргазвидобування", слід зазначити наступне.

Так, апелянт вважає, що оскільки даний позов було подано ТОВ "Карпатигаз", як оператором спільної діяльності за договором про спільну діяльність №3 від 10.06.2002, укладеного між публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування", компанією Місен Ентерпрайзіс АБ та товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз", то позивач діє в інтересах всіх учасників ДСД №3, тобто виступає представником публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" та компанії Місен Ентерпрайзіс АБ.

При цьому, за доводами апелянта, позивачами можуть бути особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов, а не їх представники.

Посилаючись на положення Господарського процесуального кодексу України, які передбачають залишення позову без розгляду у випадку подання позову особою, яка не має процесуальної дієздатності; підписання особою позовної заяви, яка не має права її підписувати або особою, посадове становище якої не вказано, апелянт вказує на неправомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Стосовно вказаного, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність). Фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи здатні особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (процесуальна дієздатність). Юридична особа набуває процесуальних прав та обов'язків у порядку, встановленому законом, і здійснює їх через свого представника.

Частинами 1, 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Звернення позивача до суду з даним позовом як оператором спільної діяльності за договором про спільну діяльність, укладеного між публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування", компанією Місен Ентерпрайзіс АБ та товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз", не свідчить про те, що він у даному судовому процесі здійснює представництво інтересів інших учасників спільної діяльності та про те, що даний позов спрямований на захист інтересів цих осіб.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що ТОВ "Карпатигаз" є юридичною особою, зареєстрованою в установленому законодавством України порядку, наділеною право - та дієздатністю, може виступати позивачем та відповідачем в суді, наділена усіма необхідними повноваженнями для звернення до господарського суду. Позовна заява підписана керівником ТОВ "Карпатигаз", призначення та повноваження якого підтверджено документами, доданими до позовної заяви.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач, заявляючи даний позов, не діяв від імені всіх учасників договору спільної діяльності та не був відповідно їх представником, а позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права саме позивача, а не інших осіб, посилання апелянта на необхідність залишення даного позову без розгляду є необґрунтованими.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

За правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, згідно вимог ст. 601 Цивільного кодексу України, однак якщо ця угода суперечить вимогам чинного законодавства та інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, то сторона має право звернутись за захистом своїх охоронюваних законом прав з позовом до суду про визнання її недійсною, з урахування ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов'язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов'язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов'язані з виконанням.

Отже, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Разом з тим, ще одною важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань.

Наведеної правової позиції дотримується як Вищий господарський суд України, так і Верховний Суд.

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що можливість припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог не ставиться в залежність від спірності або безспірності таких зобов'язань, відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Заява однієї зі сторін про зарахування зустрічних однорідних вимог повинна відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України, та вказані вимоги повинні бути безспірними. Спір по боргу за договором повинен бути вирішений в порядку позовного провадження, а спірна сума не може бути прийнята судом як залік зустрічних однорідних вимог, оскільки вказаний залік не підтверджується належними до допустимими доказами (правова позиція Вищого господарського суду України, викладена в постанові від 18.09.2017р. у справі №904/12471/16).

Позивач, у запереченні від 22.09.2017р. № 22/09-1, адресованому відповідачу, та в позовній заяві заперечує факт виникнення у нього зобов'язань перед відповідачем за договорами, вказаними в Заяві № 31-13-7540.

Так, позивачем оспорюється наявність та розміри заборгованості по договорам, вказаним в Заяві № 31-13-7540, що в свою чергу свідчить про відсутність всіх необхідних умов передбачених ст. 601 Цивільного кодексу України для здійснення такого зарахування.

При цьому, згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.04.2017 у справі №910/13205/17, спірними є вимоги не лише у разі, коли спір щодо них розглядається в судовому порядку, а й ті, щодо яких у іншої сторони наявні заперечення.

Враховуючи викладене, відсутність розгляду в судовому порядку спорів щодо наявності та розмірів заборгованості по договорам, вказаним в Заяві № 31-13-7540, жодним чином не підтверджує безспірність вимог за такими договорами з огляду на наявні заперечення позивача щодо цього.

Отже, враховуючи заперечення позивача щодо вимог відповідача, така необхідна умова для здійснення зарахування зустрічних вимог - як безспірність, відсутня.

Крім того, поняття "безспірності вимог" наведено в Законі України "Про банкрутство", відповідно до якого безспірні вимоги - це грошові вимоги, підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили.

На момент направлення заяви про зарахування по жодному, з наведених в ній, правочину не було судового рішення про стягнення з позивача боргу, яке набрало законної сили.

Стосовно посилань відповідача, в обґрунтування своєї позиції щодо безспірності зобов'язань позивача у сумі 19 395,51 грн. по договору оренди №УГВ3590/33/2-16 від 14.11.2016р. за відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням повірки потокового хроматографу вузла, на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2017р. у справі № 910/8699/17, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017р., то суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо вказаних доводів.

Згідно з ч. 5 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017) рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Отже, рішення суду першої інстанції у справі №910/8699/17 набрало чинності в день прийняття постанови Київським апеляційним господарським судом, а саме 09.10.2017р.

Оцінка законності правочину здійснюється за обставинами станом на день його вчинення.

Враховуючи те, що заборгованість по відшкодуванню витрат, пов'язаних з проведенням повірки потокового хроматографу вузла, по договору оренди №УГВ3590/33/2-16 від 14.11.2016р. в сумі 19 395,51 грн. була спірною, позивач цю заборгованість не визнавав та цей спір до 09.10.2017р. ще не був вирішений з набранням рішенням законної сили, то зобов'язання позивача зі сплати цієї заборгованості не могли бути припинені шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за Заявою № 31-13-7540 від 05.09.2017р.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно заява однієї з сторін про зарахування зустрічних вимог повинна відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідно ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Як вже було зазначено, позивачем оспорюється наявність та розміри заборгованості по договорам, вказаним в Заяві № 31-13-7540.

За наявності заперечень позивача щодо наявності (дійсності) зобов'язання, його змісту та умов виконання, зазначена у заяві про зарахування вимога в сумі 103 035 059,22 грн. є спірною та такою, що унеможливлює проведення зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на безпідставну відмову суду першої інстанції у зупиненні провадження у даній справі до вирішення пов'язаних з нею інших справ не приймаються до уваги, оскільки конкретні обставини даної справи надають можливість розглянути даний спір без очікування результатів розгляду інших справ.

Так само колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про необґрунтованість відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача про залучення до участі у даній справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - компанії Місен Ентерпрайзіс АБ, як учасника спільної діяльності та співвласника майна, оскільки апеляційний суд також не вбачає для здійснення зазначеної процесуальної дії правових підстав з огляду на відсутність впливу рішення у даній справі на права та обов'язки вказаної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу скаргу публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 у справі №910/18256/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 20.07.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко