ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2018 р.          Cправа № 902/125/18

Суддя господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Павловій Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор", смт Браїлів Жмеринського району Вінницької області

про стягнення 270008,09 грн заборгованості згідно договору купівлі-продажу

сторони правом участі в судовому засіданні не скористались

ВСТАНОВИВ :

В провадженні господарського суду Вінницької області знаходиться справа за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" про стягнення 270008,09 грн заборгованості, що нарахована в зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно договору купівлі-продажу природного газу №16-222-Н від 30.12.2015, з яких: 237983,22 грн - пеня, 21697,11 грн - 3% річних та 10327,76 грн - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів.

Ухвалою суду від 20.03.2018 постановлено відкрити провадження у справі №902/125/18, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29.05.2018 закрито підготовче провадження у справі №902/125/18; розгляд справи призначено по суті на 19.06.2018.

За клопотанням позивача судове засідання 19.06.2017 було відкладено до 02.07.2017, про що постановлена відповідна ухвала від 19.06.2018, яка направлена за юридичними адресами учасників справи.

Ухвалою суду від 02.07.2018 постановлено розгляд справи №902/125/18 відкласти до 10 липня 2018 року, про що повідомлено учасників справи.

В судовому засіданні, 10.07.2018, після судових дебатів суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, роз'яснивши, що воно буде оголошено 11.07.2018 о 09 год. 30 хв.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, судом встановлено наступне.

Згідно Договору на купівлю-продаж природного газу №16-222-Н від 30.12.2015, з урахуванням додаткових угод надалі - Договір) укладеного між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та дочірнім підприємством "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" (споживач), продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ (далі газ), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити газ на умовах договору.

Згідно з п. 2.1. Договору Продавець передає покупцеві з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року газ обсягом до 2373,479 тис. куб. м.

Згідно з п. 3.2. Договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу.

Ціну газу сторонами встановлено у розділі 5 Договору з урахуванням додаткових угод № 2 від 31.03.2016, № 3 від 30.04.2016.

Згідно з п.6.1 Договору оплата планових обсягів газу здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно укладеної між сторонами додаткової угоди № 1 від 02.03.2016 до договору на купівлю-продаж природного газу №16-222-Н від 30.12.2015 сторонами в пункт 6.1. договору додано останній абзац в наступній редакції: "Сторони погодили, що з урахуванням п.10.2. цього Договору укладення договору(ів) про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не змінює строків, термінів та умов розрахунків за цим Договором, не звільняє покупця від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором, включаючи, але не обмежуючись обов'язком покупця сплатити на користь продавця неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України."

В подальшому відповідно до додаткової угоди №2 від 31.03.2016 сторонами викладено п.6.1. Договору у наступній редакції: "Оплата планових обсягів газу здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу."

Відповідно до додаткової угоди №4 від 22.08.2016 сторонами доповнено пункт 6.1. Договору абзацами три і чотири у наступній редакції: "Оплата вартості придбаного прородного газу на суму наданих побутовим споживача пільг, субсидій та компенсацій може проводитись за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року не змінює строків та умов розрахунків за цим договором."

Відповідно до п.7.2 Договору в редакції укладеної між сторонами додаткової угоди №4 від 22.08.2016 у разі невиконання Покупцем умов п.6.1 цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Нарахування пені не здійснюється продавцем на суми оплат, проведені покупцем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року.

У пункті 9.3 Договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє, в частині реалізації газу до 30.09.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1. Договору).

Як з'ясовано судом, на виконання умов Договору, позивач передав у власність, а відповідач прийняв, природний газ на загальну суму 9108423,25 грн. за період з січня по вересень 2016 року, що підтверджується належним чином оформленими, підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу (а.с. 30-38).

Відповідач здійснював оплату за спожитий природний газ з порушенням визначених договором розмірах та строків. Матеріали справи свідчать, що розрахунки останнім проводились як шляхом перерахування грошових коштів на рахунки позивача, так і шляхом укладення спільних протокольних рішень (а.с. 40-43).

Предметом спору у справі є вимога позивача про стягнення пені у розмірі 237983,22 грн, 3% річних у розмірі 21697,11 грн та інфляційних втрат в розмірі 10327,76 грн, нарахованих за період з січня по вересень 2016 року за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №16-222-Н від 30.12.2015, зокрема щодо своєчасності внесення плати за поставлений газ.

Водночас судом встановлено, що розрахунки з позивачем за природний газ, поставлений в січні - червні 2015 року були проведені на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Взаємовідносини між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької облдержадміністрації, дочірнім підприємством "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор", Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", як учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою КМУ №20 від 11.01.2005 та визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК "Нафтогаз України" 19 серпня 2015 року за N1007/27452 (із змінами), який був чинним станом на час отримання субвенцій за протокольними рішеннями.

В пунктах 2, 3 спільних протокольних рішень сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків та визначили, що усі учасники розрахунків не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

Таким чином, спільними протокольними рішеннями передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися порядок і строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу №16-222-Н від 30.12.2015.

Сторони, що підписали спільні протокольні рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов'язань за цими спільним протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України (розділ 4 спільних протокольних рішень).

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений зазначеним Порядком, держава забезпечує відшкодування частини втрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Отже, підписання між сторонами спору спільних протокольних рішень і виконання положень постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 свідчить, що часткова оплата наданих послуг за договором підлягає погашенню, зокрема шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі цих рішень. Тому строки виконання грошових зобов'язань, які виникли на підставі укладеного між сторонами спору договору змінились.

За таких обставин, для застосування санкцій, визначених умовами договору, а також наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених рішеннями про організацію взаєморозрахунків.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №910/9806/16.

Враховуючи викладене, а також те, що розрахунки за спожитий природний газ за період з січня по червень 2016 року проводилися відповідачем у порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 (спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків №586 від 18.02.2016, №991 від 18.03.2016, №992 від 18.03.2016, №1891 від 19.07.2016, копії платіжних доручень, долучених відповідачем на підтвердження належного та своєчасного виконання умов протокольних рішень), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених до стягнення сум пені та 3 % річних за період з січня по червень 2016 року, а саме: 222546,05 грн пені та 18498,50 грн 3% річних.

Водночас інша частина заборгованості за період з липня по вересень 2016 року була погашена відповідачем самостійно за рахунок здійснених часткових оплат, що було враховано також позивачем у розрахунку (а.с. 10-16) та підтверджується даними довідки позивача про формування сальдо заборгованості за підприємством відповідача, випискою щодо здійснених операцій за підприємством відповідача за період з 01.12.2015 по 31.01.2017 (а.с.39-43).

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наданий позивачем за період з липня по вересень 2016 року розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, відповідає чинному законодавству України, дійсним обставинам справи, правильно враховує періоди нарахувань та не містить арифметичних помилок.

З огляду на викладене, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача 3198,61 грн 3% річних та 10327,76 грн інфляційних втрат.

Розглянувши позовну вимоги щодо стягнення пені за період з липня по вересень 2016 року в розмірі 15437,17 грн, суд дійшов до наступних висновків.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Згідно до ч.ч. 4, 6 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вже встановлено, відповідно до п.7.2 Договору у разі невиконання Покупцем умов п. 6.1 цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Нарахування пені не здійснюється продавцем на суми оплат, проведені покупцем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005.

У пункті 9.3 Договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних встановлюється тривалістю у 5 років.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені є правомірною. При перевірці правильності здійсненого розрахунку зазначеної суми арифметичних помилок не виявлено.

З огляду на домовленість сторін, що міститься у п.9.3 Договору, та положення ч.1 ст.259 ЦК України, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідачем заявлено у відзиві (а.с. 77-84) клопотання про зменшення розміру заявленої пені.

Під час розгляду заявленого відповідачем клопотання, судом встановлено, що матеріалами справи підтверджено той факт, що Відповідач порушив свої зобов'язання за Договором №16-222-Н від 30.12.2015, відтак повинен нести відповідальність у вигляді сплати пені.

Положеннями ч.1 ст.230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (п. 1 ст. 233 ГК України).

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Аналізуючи вищевказане, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 роз'яснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Пунктом 7 оглядового листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)» від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 зазначено, що положеннями ч.1 ст.233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 546 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як один із видів забезпечення зобов'язання.

В даному конкретному випадку виконання зобов'язання відбулося у повному обсязі, але з незначним простроченням.

Таким чином, неустойка значною мірою втратила своє призначення саме як вид забезпечення у зв'язку з виконанням основного зобов'язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року № 7-рп/2013).

З огляду на вищезазначене та враховуючи повне виконання Відповідачем зобов'язань з оплати поставленого природного газу за спірним Договором до звернення з даним позовом, незначний термін прострочення оплати вартості газу, відсутність спричинення збитків Позивачу простроченням такої сплати, а також зважаючи на порядок проведення розрахунків за використаний природний газ, встановлений Постановою КМУ №1082 від 03.12.2008, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених ч.1 ст.233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України, для зменшення на 50% розміру заявленої до стягнення пені при прийнятті рішення у даній справі.

Крім того, судом встановлено, що Відповідач не є газовидобувною компанією, а всі кошти, що надходять в рахунок оплати послуг з газопостачання населення, бюджетних установ та інших споживачів спрямовуються за затвердженим алгоритмом, у відсотковому співвідношенні на оплату спожитого природного газу. Також, судом взято до уваги нестабільність надходжень коштів від побутових споживачів (п.1.2 договору №16-222-Н від 30.12.2015), внаслідок чого Відповідач не мав змоги своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за отриманий газ, а також враховане те, що Відповідач здійснив повну сплату заборгованості за поставлений природний газ із незначним простроченням.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що внаслідок порушення умов Договору в частині несвоєчасного розрахунку за поставлений у липні-вересні 2016 року природний газ з порушенням строків, встановлених Договором, розмір пені, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача становить 7718,59 грн (50% від заявленої суми до стягнення), виходячи з наступного розрахунку: 15437,17 грн * 50% = 7718,59 грн. (50%), в решті у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

За правилами ст.129 ГПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 130, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" (вул.Заводська, 7, смтБраїлів Жмеринського району Вінницької області, 21130, код юридичної особи 23065137) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул.Богдана Хмельницького, 6, м.Київ 01001, код юридичної особи 20077720) пеню у розмірі 7718,59 грн; 3% річних у розмірі 3198,61 грн; 10327,76 грн інфляційних втрат та 1762,00 грн витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

3. Видати наказ в день набранням рішення законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Копію рішення направити згідно переліку рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 23 липня 2018 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6);

3 - відповідачу - ДП "Монтажник" ТОВ "Торговий дім "Валінор" (23130, Вінницька область, Жмеринський район, смтБраїлів, вул.Заводська, 7).