КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2018 р. Справа№ 910/7154/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Гончарова С.А.

Отрюха Б.В.

при секретарі судового засідання: Ярмак О.В.

За участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 17.07.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 17.05.2018

у справі №910/7154/14 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідне і конструкторське бюро бурового управління»

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік"

про стягнення 690122,72 грн.

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ"

на рішення та дії старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Журби Таміли Володимирівни

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2014 у справі № 910/7154/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2014, позов задоволено частково, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь Приватного акціонерного товариства «Науково дослідне і конструкторське бюро бурового інструменту» 547176,03 грн. основного боргу, 9129,59 грн. 3 % річних, 22740,37 грн. втрат від інфляції, 35079,23 грн. пені та 12282,51 грн. судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

27.10.2014 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

16.04.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Юроуп Петролеум» (в ході виконавчого провадження змінено назву боржника) на рішення та дії старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Журби Таміли Володимирівни. У скарзі скаржник просить суд:

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Журби Т.В.;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Журби Т.В. №55691110 від 02.02.2018 про відкриття виконавчого провадження;

- зобов'язати Подільський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві закінчити виконавче провадження №55691110;

- зобов'язати Подільський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві скасувати усі заходи примусового виконання рішення суду та наказу №910/7154/14 за виконавчим провадженням №55691110.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 17.05.2018 у справі №910/7154/14 відмовлено у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Юроуп Петролеум» на рішення та дії старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Журби Таміли Володимирівни.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржувану хвалу скасувати, скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, що потягло за собою не вірне вирішення спору, крім того, неповно з'ясовані обставини, що мають відношення до справи.

Крім того, 05.07.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ» надійшли доповнення до апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги та доповнень до неї апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано доводи скаржника щодо подвійного стягнення за одним виконавчим документом, так як ДВС допущено арешт рахунків та майна боржника у більшому розмірі, ніж це передбачено рішенням суду та наказом. Апелянт також зауважує, що заява про відкриття виконавчого провадження підписана не уповноваженою особою. Крім того, відповідач заначає про невірне застосування судом першої інстанції п. 5 перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" в редакції закону №1404VІІІ від 02.06.2016 та порушення ст.ст. 19, 58 Конституції України в частині строків пред'явлення виконавчих документів до виконання, визначених частиною 1 ст. 12 цього Закону.

В судове засідання представники позивача та ДВС не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзивів, заперечень на апеляційну скаргу не надавали.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представників позивача та відповідача, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача та ДВС, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника відповідача, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.02.2018 Приватне акціонерне товариство «Науково-дослідне і конструкторське бюро бурового управління» звернулося до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі №910/7154/14, в частині стягнення з боржника частини залишку заборгованості у розмірі 516789,89 грн. (без врахування пені).

Частиною 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII) передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Журби Таміли Володимирівни від 02.02.2018 відкрито виконавче провадження №55691110 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 №910/7154/14, зобов'язано боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї неправдивих відомостей, стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 51678,99 грн.

Постановою старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Журби Таміли Володимирівни від 02.02.2018 приєднано виконавче провадження №55691110 до зведеного виконавчого провадження №53546671.

Прийняття постанови про відкриття виконаного провадження і стало підставою для звернення до господарського суду зі скаргою на дії державного виконавця.

В обґрунтування поданої скарги скаржник зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню. Так, боржник зазначає, що ще у 2014 році було відкрито виконавче провадження №45472426 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі №910/7154/14, яке на даний час не закінчене, а лише повернуто виконавчий документ стягувачу. Враховуючи наявність не скасованих заходів (арешт рахунків та майна) примусового виконання наказу в межах першого виконавчого провадження №45472426, та відкриття другого виконавчого провадження з виконання цього ж наказу, приєднання цього виконавчого провадження до зведеного №53546671, в межах якого арештовано рахунки скаржника, скаржник стверджує, що стягувачем заявлено подвійне стягнення за одним й тим самим виконавчим документом, а ДВС арештовано рахунки та майно у більшому розмірі ніж встановлено рішенням суду та наказом. Також скаржник стверджує, що наказ було прийнято після закінчення строків пред'явлення до виконання, а заява про відкриття виконавчого провадження підписана не уповноваженою на те особою.

У наказі Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі №910/7154/14 вказано, що наказ може бути пред'явлено до виконання до 14.10.2015.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції, наказ Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі №910/7154/14 раніше пред'являвся до виконання та постановою Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29.06.2016 ВП №45472426 повертався стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (чинного на момент винесення даної постанови).

Частиною 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV) було встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21.04.1999 №606-XIV), строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Отже, з огляду на положення ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21.04.1999 №606-XIV), місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що строк пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/7154/14 переривався у зв'язку із пред'явленням даного виконавчого документа до виконання.

З 05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII).

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII) передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

При цьому, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що за приписами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Твердження апелянта стосовно того, що, застосувавши положення п. 5 перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" в редакції закону №1404VІІІ від 02.06.2016 судом першої інстанції порушено ст.ст. 19, 58 Конституції України, судовою колегією визнаються безпідставними з огляду натсупне.

Відповідно до пунткту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" слід мати на увазі, що суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст. 150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України.

Таким чином, на момент звернення стягувача до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження (01.02.2018), строк пред'явлення наказу Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 №910/7154/14 до виконання не закінчився, адже, з огляду на положення ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21.04.1999 №606-XIV), ч. 1 ст. 12 та п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII), даний виконавчий документ міг бути пред'явлений до виконання до 29.06.2019.

Наведе спростовує доводи скаржника, що при відкритті виконавчого провадження №55691110 державним виконавцем було порушено вимоги ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» та перевищено повноваження при прийнятті відповідного рішення.

Стосовно доводів скаржника про те, що стягувачем заявлено подвійне стягнення за одним й тим самим наказом, а ДВС арештовано рахунки та майно у більшому розмірі, ніж встановлено рішенням та наказом, судова колегія зазначає наступне.

Зі змісту постанови Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29.06.2016 вбачається, що в рамках виконавчого провадження ВП №45472426 фактичного виконання рішення суду у справі №910/7154/14 не відбулося. Вказаною постановою виконавчий документ повернуто стягувачу з правом повторного пред'явлення до виконання. При цьому, з положень Закону України «Про виконавче провадження» (як чинного станом на 29.06.2016, так і чинного на момент винесення оскаржуваної постанови) слідує, що після повернення виконавчого документа стягувачу, можливість проведення виконавчих дій щодо виконання судового рішення в межах відповідного виконавчого провадження виключається, а у разі повторного пред'явлення наказу до виконання (за умови дотримання вимог Закону) відкривається нове провадження.

Таким чином, факт повторного пред'явлення Приватним акціонерним товариством «Науково-дослідне і конструкторське бюро бурового управління» до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 №910/7154/14 та відкриття державним виконавцем на підставі даного наказу нового виконавчого провадження (ВП№55691110) відповідає положенням Закону та не свідчить про подвійне стягнення за одним й тим самим наказом.

Також є необґрунтованими доводи скаржника щодо відсутності у представника стягувача - ОСОБА_4 повноважень на підписання заяви про відкриття виконавчого провадження, оскільки безпосередньо у тексті доданої до заяви довіреності від 12.12.2017 вказано, що ОСОБА_4 надано право пред'являти накази господарських судів та інші виконавчі документи до виконання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом ст. 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Скаржником належними та допустимим доказами не доведено порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства, а також його прав (як боржника у виконавчому провадженні) при відкритті виконавчого провадження ВП №55691110, не доведено існування обставин, які є підставою для визнання даної постанови неправомірною, а також не доведено наявності підстав для зобов'язання державного виконавця закінчити виконавче провадження ВП №55691110 та скасувати заходи примусового виконання рішення суду за вказаним виконавчим провадженням.

Зважаючи на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Юроуп Петролеум» на дії ДВС, як і вимоги апеляційної скарги, у вказаній справі не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в ухвалі висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 у справі №910/7154/14 обґрунтована, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для її скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 255, 267, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 у справі №910/7154/14 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 у справі №910/7154/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/7154/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді С.А. Гончаров

Б.В. Отрюх