РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.07.2018Справа № 910/4767/18

За позовом Приватного підприємства «Агрофірма «Гаван»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Феррете»

про стягнення 4.400.000,00 грн.

суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

Представники сторін:

від позивача Карнаух В.В., довіреність № 7 від 11.01.2018

від відповідача не з'явився

Суть спору :

18.04.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного підприємства «Агрофірма «Гаван» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Феррете» про стягнення 4.400.000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами здійснювалися переговори з приводу укладення у майбутньому договору купівлі-продажу товарів, нітроаммофоски та карбаміду. На підставі виставлених відповідачем рахунків-фактур № ФР-0000145 та № ФР-0000146 від 28.09.2017 позивачем перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «Феррете» кошти в загальному розмірі 4.400.000,00 грн. Після отримання грошових коштів за майбутню поставку товару, відповідач відмовився укладати договір купівлі-продажу та поставляти товар. Враховуючи викладене, позивач просить відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача 4.400.000,00 грн. безпідставно набутих коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2018 відкрито провадження у справі № 910/4767/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 22.05.2018.

Даною ухвалою суду зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 19.04.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 250 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 03039, м. Київ, пров. Руслана Лужевського, 14, оф. 3, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 19.04.2018 є місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверт разом з ухвалою від 19.04.2018 (номер відправлення 250) було повернуто до суду поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання».

При цьому згідно інформації з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» в мережі Інтеренет вбачається, що 23.04.2018 та 21.05.2018 відбулись невдалі спроби вручити адресату поштового відправлення за номером 250.

Згідно з ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з п. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

З огляду на викладене, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Відповідач вимог ухвали про відкриття виконавчого провадження у справі від 19.04.2018 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

В підготовчому засіданні 22.05.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 05.06.2017.

Судове засідання призначене на 05.06.2018 не відбулось.

Ухвалами Господарського суду міста Києва № 910/4767/18 від 07.06.2018 позивача та відповідача викликано у підготовче засідання, що відбудеться 19.06.2018.

15.06.2018 від позивача на адресу суду надійшла заява, в якій позивач просить розглядати 19.06.2018 справу без участі представника позивача та надалі судові засідання проводити за участю його представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/4767/18 від 19.06.2018 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 10.07.2018.

Ухвалу від 19.06.2018 у відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України було 20.06.2018 направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 107.

Згідно інформації з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» в мережі Інтеренет вбачається, що 22.06.2018 не вдалось вручити адресату поштового відправлення за номером 107.

Позивач в судовому засіданні 10.07.2018 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 10.07.2018 не з'явився.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні 10.07.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Феррете» виставило Приватному підприємству «Агрофірма «Гаван» рахунок-фактуру № ФР-0000145 на оплату товару (нітроаммофоска) на суму 2.216.000,00 грн.

Також 28.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Феррете» виставило Приватному підприємству «Агрофірма «Гаван» рахунок-фактуру № ФР-0000146 на оплату товару (карбамід) на суму 2.184.000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем згідно платіжного доручення № 13 від 28.09.2017 було перераховано відповідачу кошти в розмірі 2.216.000,00 грн. з призначенням платежу - рах. № ФР-145 від 28.09.2017; згідно платіжного доручення № 14 від 28.09.2017 було перераховано відповідачу кошти в розмірі 2.184.000,00 грн. з призначенням платежу - рах. № ФР-146 від 28.09.2017.

Спір виник внаслідок того, що відповідач поставку товару позивачу не здійснив, а тому сплачені за товар кошти підлягають поверненню позивачу як безпідставно набуті.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За приписами ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин, для якого законом не встановлено обов'язкової письмової форми, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

Здійснення позивачем оплати рахунків-фактур № ФР-0000145 та № ФР-0000146 від 28.09.2017 в загальній сумі 4.400.000,00 грн. свідчить про прийняття пропозиції щодо придбання товару.

Таким чином, вищенаведеними обставинами підтверджується, що між сторонами було укладено у спрощений спосіб договори купівлі-продажу товару.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать, що відповідач досі товар позивачу не поставив.

Позивач просить стягнути грошові кошти, сплачені ним за товар в розмірі 4.400.000,00 грн. як безпідставно набуті на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Судом встановлено, що між сторонами існували договірні відносини. Той факт, що договори сторонами укладено у спрощений спосіб не свідчить про те, що вони не є укладеними. Оскільки між сторонами у справі було укладено договори купівлі-продажу у спрощений спосіб, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім в якості попередньої оплати за поставку в подальшому товару позивачу, такі кошти набуто за наявності правової підстави, відтак їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права й договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України, в тому числі й щодо вимоги повернути покупцю попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням постачальником умов укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору. Разом з тим, правила ст. 1212 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання ще не укладеного юридично договору.

Даного правового висновку про застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.09.2014 у справі № 6-122цс14 та від 14.10.2014 у справі № 3-129гс14.

Проте, згідно зі ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухвалені рішення суд, окрім іншого, вирішує таке питання як, яку правову норму належить застосовувати до цих правовідносин.

Підставою позову є фактичні обставини, якими сторона обґрунтовує свою вимогу. Невірне посилання позивачем на законодавство в обґрунтування своїх позовних вимог не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки суд не позбавлений можливості самостійно визначити норми, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове зобов'язання повернути кошти.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до відповідача з претензією № 75 від 23.11.2017, в якій у зв'язку з не поставкою товару, вимагав протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня отримання цієї вимоги повернути сплачені кошти в розмірі 4.400.000,00 грн.

Позивачем в якості доказів надіслання відповідачу зазначеної вище претензії надано лише фіскальний чек № 0496 від 24.11.2017, який без опису вкладення у цінний лист не підтверджує належним чином відправлення претензії.

Разом з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про існування у відповідача зобов'язання повернути позивачу суму попередньої оплати в розмірі 4.400.000,00 грн. на підставі вимог ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги або заперечення.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Приватного підприємства «Агрофірма «Гаван» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Феррете» (03039, м. Київ, пров. Руслана Лужевського, 41, офіс 3, ) на користь Приватного підприємства «Агрофірма «Гаван» (74844, Херсонська область, Каховський район, с. Богданівка, вул. Спеціалістів, 25, ) 4.400.000 (чотири мільйона чотириста тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 66.000 (шістдесят шість тисяч) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 16.07.2018.

СуддяВ.В. Сівакова