ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2018 р. Справа № 921/737/17-г/8

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за вих. № 14/4-712 від 07.05.2018 (вх. № ЛАГС 01-05/1788/18 від 14.06.2018)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.04.2018, суддя Гирила І.М., повний текст рішення складено 16.04.2018

у справі № 921/737/17-г/8

за позовом: публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі ПАТ "НАК "Нафтогаз України"), м. Київ

до відповідача: приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікції "Тернопільміськгаз" (надалі ПрАТ "Тернопільміськгаз"), м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в сумі 6 749,36 грн.,

за участю учасників справи:

від позивача: ОСОБА_2 адвокат (довіреність № 14-161 від 28.09.2017)

від відповідача: не зявився

Відповідно до п.9 Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

12.12.2017 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ПАТ "Тернопільміськгаз" про стягнення 6749,36 грн., з яких: 5 624,46 грн. пеня та 1 124,90 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 04.04.2018 у справі № 921/737/17-г/8 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Тернопільміськгаз" на користь ПАТ НАК "Нафтогаз України" 2 812,23 грн. пені, 1 124,90 грн. 3% річних та 1 600,00 грн. в повернення сплаченого позивачем судового збору. В задоволенні решти частини позову відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд, встановивши факт неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань щодо оплати поставленого природного газу згідно договору № 8-2012-Н від 30.03.2012 та, перевіривши представлений позивачем розрахунок 3% річних і пені, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення 5 624,46 грн. пені та 1 124,90 грн. 3% річних. Проте, враховуючи клопотання відповідача про зменшення пені, суд на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України зменшив розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій (пені) до 50% від правомірно нарахованої позивачем суми.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 2 812,23 грн. В цій частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Зокрема, скаржник зазначає, що судом не вірно було застосовано ст. 233 ГК України та ст.551 ЦК України, оскільки не було обєктивно оцінено чи є даний випадок винятковим, чи значно перевищує заявлений розмір неустойки перед розміром збитків, а також не було враховано інтереси позивача.

Представник скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасника справи, Львівський апеляційний господарський суд, встановив наступне.

30.03.2012 між НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ПАТ "Тернопільміськгаз" (зміна найменування приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз") (покупець) було укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 8-2012-Н, згідно з умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити його на мовах договору (а.с. 17-24).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що даний газ використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню.

Пунктами 3.4-3.5 договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати підписані та скріплені печаткою покупця продавцеві два примірники акта приймання передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціна договору складається із сум вартості місячних поставок газу за цим договором та на дату його укладання становить усього з ПДВ 48 135 700 грн. (п. 5.4 договору).

Порядок та умови проведення розрахунків встановлені в розділ 6 договору. Зокрема, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору.

Згідно з п. 6.2 договору оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання Покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з алгоритмом розподілу коштів, установленим відповідною постановою НКРЕ, та зараховується, як оплата за газ в тому ж місяця, у якому надійшли кошти.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 30-го числа наступного за місяцем поставки газу.

У п.11.11 сторони погодили, що даний договір діє у частині поставки газу до 31.12.2012 включно, а у частині розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору позивач за період з березня місяця 2012 року по грудень місяць 2012 року (включно) передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі на загальну суму 32 819 042,50 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень та скріплені їх печатками (а.с. 25-34).

Як стверджує позивач та вбачається з матеріалів справи, відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства свої зобов'язання по оплаті вартості природного газу отриманого за період з березня місяця 2012 р. по грудень місяць 2012 р. (включно) виконував неналежним чином та з порушенням передбаченого умовами договору терміну розрахунків. Зокрема, вартість отриманого у вересні місяці 2012 року газу товариством оплачено 19.11.2012, вартість отриманого у жовтні 2012 року газу 12.12.2012, вартість отриманого у грудні місяці 2012 року газу 04.02.2013 (а.с. 35-42).

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 8-2012-Н від 30.03.2012, позивач нарахував на підставі п. 7.2 договору пеню в розмірі 5 624,46 грн. та на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 1 124,90 грн., які просить стягнути з відповідача на свою користь.

Наведені позивачем дані (дати та суми) щодо проведення відповідачем розрахунків за отриманий згідно договору № 8-2012-Н від 30.03.2012 природний газ, а також несвоєчасне проведення вказаних оплат підтверджено і самим відповідачем у відзиві на позовну заяву (а.с. 135-137).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Як установлено судом, між сторонами у справі на підставі укладеного договору виникли взаємні права та обовязки (зобовязання) з купівлі-продажу природного газу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 1, ч.7 ст. 193 ГК України).

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.2 договору передбачено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 30-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач взяті на себе зобовязання з поставки природного газу виконав повністю, відповідач в свою чергу свій обовязок з оплати вартості природного газу виконав не належним чином, хоч і розрахувався в повному обсязі, проте допустив прострочення, що не заперечується і самим відповідачем.

Предметом даного спору є матеріально-правова вимога ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до ПрАТ "Тернопільміськгаз" про стягнення пені та 3% річних за неналежне виконання вказаного вище договору.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачені ст.625 ЦК України втрати, пов'язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знецінення грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, тому дані платежі не є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання і не відносяться до санкцій.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання згідно договору було виконано несвоєчасно.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних, заявлена на підставі ст. 625 ЦК України, відповідає вимогам законодавства.

Згідно поданого розрахунку, позивач нарахував відповідачу 3% річних в розмірі 1 124,90 грн. (а.с. 11-16).

З наданого позивачем розрахунку 3% річних вбачається, що останні нараховані за переданий у вересні 2012 року газ згідно акту приймання - передачі від 30.09.2012 - за період з 30.10.2012 по 18.11.2012 в сумі 178,88 грн.; за переданий у жовтні 2012 року газ згідно акту приймання - передачі від 31.10.2012 - за період з 30.11.2012 по 11.12.2012 в сумі 803,64 грн.; за переданий у грудні 2012 року газ згідно акту приймання - передачі від 31.12.2012 - за період з 30.01.2013 по 03.02.2013 в сумі 142,38 грн.

Пунктом 9.2 договору сторони погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Натомість стаття 259 ЦК України передбачає що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Тобто, дана стаття встановлює можливість збільшення позовної давності, встановленої законом, на підставі договору.

З огляду на викладене та, враховуючи те, що відповідач порушив строк оплати за поставлений газ (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то колегія суддів вважає, що позивачем правомірно нараховані 1 124,90 грн. 3% річних за визначений позивачем період прострочення, відтак правомірно задоволені судом першої інстанції.

Стаття 230 ГК України штрафними санкціями визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання чи неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Пунктом 7.2 договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пунктів 6.1, 6.2 договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

На підставі наведених вище норм чинного законодавства та умов договору, зважаючи на допущене відповідачем порушення щодо строків оплати вартості отриманого протягом вересня-жовтня місяця та грудня місяця 2012 року природного газу, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 5 624,46 грн. (а.с. 11-16).

З наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що остання нарахована за газ переданий у вересні 2012 року згідно акту приймання - передачі від 30.09.2012 - за період з 30.10.2012 по 18.11.2012 в сумі 894,42 грн.; за газ переданий у жовтні 2012 року згідно акту приймання - передачі від 31.10.2012 - за період з 30.11.2012 по 11.12.2012 в сумі 4 018,16 грн. та за газ переданий у грудні 2012 року згідно акту приймання - передачі від 31.12.2012 - за період з 30.01.2013 по 03.02.2013 в сумі 711,88 грн.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача, встановив, що розрахунок суми пені, який проведений за допомогою системи «Ліга: Закон» відповідає сумі заявленої позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що оскільки відповідач порушив строк оплати отриманого газу (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то позовна вимога про стягнення з відповідача пені в розмірі 5 624,46 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Поряд з цим, як зазначалось вище, відповідачем, у відзиві на позовну заяву, заявлено клопотання про зменшення розміру пені до 10% від заявленої до стягнення позивачем (а.с. 135-150).

Дане клопотання обґрунтоване тим, що за умовами укладеного 30.03.2012 договору за №8-2012-н поставлений природний газ був використаний покупцем виключно для подальшої реалізації населенню. Розрахунки за поставлений позивачем природний газ здійснювались у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №247 від 26.03.2008. Товариство не мало можливості вплинути на встановлений законодавством порядок розрахунків, оскільки такі проводились згідно алгоритму розподілу коштів та нормативу перерахування коштів, затверджених НКРЕКП України. Дотримання відповідачем встановлених чинним законодавством приписів є обовязком, який не залежить від його власної волі. Зауважує, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом розрахунок за поставлений позивачем згідно договору №8-2012-н від 30.03.2012 природний газ проведено в повному обсязі, предметом судового розгляду є штрафні санкції та передбачені ст.625 ЦК України нарахування. Просить суд врахувати, що 01.07.2015 у відповідності до вимог Закону України №329 від 09.04.2015 "Про ринок природного газу" анульовано ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом; з 01.07.2015 відповідач не здійснює діяльність з постачання природного газу; єдиною статтею доходу станом на сьогоднішній день є розподіл (транспортування) природного газу; згідно звітів про фінансовий стан ПАТ "Тернопільміськгаз" за період з 01.10.2015 по 01.01.2018 є збитковим підприємством; постановами державного виконавця при примусовому виконанні наказів Господарського суду Тернопільської області накладено арешт на кошти ПАТ "Тернопільміськгаз" на рахунках у фінансових установах та майно. Вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів понесення збитків в результаті несвоєчасного виконання ПАТ "Тернопільміськгаз" зобов'язань за вказаним вище договором.

Приписами ч.1 ст. 550 ЦК України встановлено загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Проте ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положеннями п. 1 ст. 233 ГК України також встановлено право суду на зменшення розміру санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку обставин, які мають істотне значення господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та/або штрафу.

Проте, зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки також в залежність і від співвідношення її розміру і збитків.

Слід зазначити, що поняття "значно" та "надмірно", при застосуванні ч.3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 розяснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст. 3 ЦК України).

Як зазначалося вище, згідно укладеного між сторонами договору на купівлю-продаж природного газу № 8-2012-Н, газ що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що строк прострочення розрахунків з позивачем за наданий відповідачу згідно договору №8-202-Н від 30.03.2012 природний газ є незначним, основний борг за отриманий природний газ товариством погашено в повному обсязі до звернення позивача до суду з даним позовом. Несвоєчасність розрахунків мала місце лише у певні періоди через відсутність обігових коштів та неодержання грошових коштів від своїх контрагентів і споживачів.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності). Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Судом встановлено, що відповідач ніяким чином не впливає на порядок розрахунків з позивачем за отриманий природний газ, оскільки кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з установленим відповідною постановою НКРЕ алгоритмом їх розподілу.

Крім того, з долучених до клопотання доказів вбачається, що ПрАТ "Тернопільміськгаз" перебуває у скрутному матеріальному становищі, що зумовлене тим, що відповідач не є комерційною структурою, з 01.07.2015 не здійснює діяльність з постачання природного газу; єдиною статтею доходу станом на сьогоднішній день є розподіл (транспортування) природного газу, що не дає в повній мірі забезпечити належний рівень обслуговування газопроводів та газоспоживаючого обладнання з метою забезпечення безаварійного газопостачання, також здійснити оплату штрафних санкцій, відсотків.

Зі Звіту про фінансовий стан за 2016-2017 вбачається, що ПрАТ "Тернопільміськгаз" є збитковим підприємством (а.с. 138-141).

Також заявником долучено постанови державного виконавця від 05.08.2016, 20.09.2016 та 17.08.2017 при примусовому виконанні наказів господарського суду Тернопільської області, згідно яких накладено арешти на майно та кошти ПрАТ "Тернопільміськгаз" (а.с. 142-148).

При зазначених обставинах, примусове стягнення штрафних санкцій (пені) спричинить вилучення з господарського обороту ПрАТ "Тернопільміськгаз" грошових коштів, що призведе до блокування господарської діяльності і вилучення коштів з інших статей витрат, таких як заробітна плата, видатки на оплату обов'язкових платежів до бюджету та цільових фондів, витрат на обслуговування газопроводів та газоспоживаючого обладнання з метою забезпечення безаварійного газопостачання.

З огляду на викладене та, враховуючи виконання зобовязання боржником повного погашення суми основного боргу, судом першої інстанції на підставі ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України підставно зменшено розмір пені на 50% відсотків та задоволено її в розмірі 2 812,23 грн.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом дотриманий баланс інтересів і позивача, і відповідача. До того ж, як необхідність використання права на зменшення неустойки, так і розмір, до якого вона підлягає зменшенню закон відносить на розсуд суду. Відтак, даний висновок місцевого господарського суду щодо зменшення розміру неустойки є обґрунтованим та правомірним.

При цьому, доводи скаржника про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції, при вирішенні даного питання було досліджено ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого газу.

Разом з тим, позивач є субєктом господарювання державної форми власності, його господарська діяльність проводиться із застосуванням державою такого інструменту, як відшкодування різниці в тарифах. Позивач отримує фінансову підтримку від держави у вигляді облігацій внутрішньої державної позики в обмін на емісію нових акцій позивача. Також державою застосовується ряд інших заходів для покращення фінансового стану позивача.

Відтак, твердження скаржника про те, що судом не взято до уваги матеріальне становища позивача, не підтверджують того факту, що зменшення розміру пені призведе до погіршення фінансового стану ПАТ "НАК "Нафтогаз України" чи ускладнить процес здійснення ним господарської діяльності.

(Судом враховано, що аналогічну правову позицію викладено і у постанові Верховного суду № 911/3165/16 від 25.01.2018).

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, всупереч вищенаведеним нормам права, апелянтом наведені доводи в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.04.2018 у справі № 921/737/17-г/8 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді І.Б. Малех

ОСОБА_1