ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2018 р. м. Київ Справа № 911/1481/17

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Гарбуз Л.В.

розглянувши справу № 911/1481/17

за позовом Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі

Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації,

м. Київ

до 1. Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради

«Броварське вище училище фізичної культури», м. Бровари

2. Фізкультурно-оздоровчого закладу «Плавальний басейн «Купава»,

м. Бровари

про визнання недійсним п. 3.1 договору оренди від 06.04.2015 та зобовязання

повернути сплачену суму ПДВ в розмірі 56 233,33 грн.

представники:

прокурор: Нестеренко Є.І. - посвідчення № 028904 від 17.09.2014;

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: ОСОБА_1 - довіреність від 18.06.2018;

від відповідача 2: ОСОБА_2 - довіреність від 19.06.2018

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації (надалі позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом вих. № 425вих17 від 04.05.2017 (вх. № суду 1546/17 від 16.05.2017) до 1. Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради «Броварське вище училище фізичної культури» (надалі відповідач 1) та 2. Фізкультурно-оздоровчого закладу «Плавальний басейн «Купава» (надалі відповідач 2) про визнання недійсним п. 3.1 договору від 06.04.2015, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 про закупівлю за державні кошти послуг, повязаних з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну) в частині сплати податку на додану вартість, зобовязання відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачену за договором суму податку на додану вартість у розмірі 56 233,33грн.

В обґрунтування заявлених вимог, прокурор посилається на те що, договір від 06.04.2015 про закупівлю послуг повязаних з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну), укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, підлягає визнанню недійсним в частині сплати податку на додану вартість, оскільки спірний договір укладено з порушенням вимог чинного податкового законодавства, тому в цій частині договір має бути визнаний недійсним, а сплачена спірна сума податку на додану вартість підлягає поверненню на користь відповідача 1.

Наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації мотивовано прокурором ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач 1 у своєму відзиві зазначає, що послуги, повязані з використанням спортивних споруд, не відносяться до жодного з пунктів ст. 197 Податкового кодексу, оскільки п. 1.1 договору № 16/т від 06.04.2015 визначає, що відповідач 2 надає відповідачу 1 в користування спортивні споруди, а не проводить групові чи індивідуальні заняття в плавальному басейні.

Відповідач 2 у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до статутної діяльності та фактично послуг із здобуття вищої освіти не надає, а тому вважає, що статтю Податкового кодексу України, а саме п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197, застосувати до діяльності відповідача 2 не можливо.

Рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі № 911/1481/17 в задоволені позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 рішення господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі № 911/1481/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 та рішення господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі № 911/1481/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018 та ухвали від 05.06.2018 справу № 911/1481/17 прийнято до розгляду суддею Христенко О.О. у загальному позовному провадженні із призначенням підготовчого засідання на 20.06.2018.

Через канцелярію суду (вх. № 11440/18 від 15.06.2018) відповідачем 1 надано письмові пояснення по справі.

Через канцелярію суду (вх. № 11439/18 від 15.06.2018) відповідачем 2 надано письмові пояснення по справі.

Через канцелярію суду (вх. № 11549/18 від 18.06.2018) прокурором надано письмові пояснення по справі.

Через канцелярію суду (вх. № 11545/18 від 18.06.2018) відповідачем 1 надано письмові пояснення по справі.

Ухвалою суду від 20.06.2018 закрито підготовче провадження у справі № 911/1481/17 та призначено справу до розгляду по суті на 11.07.2018.

В судовому засіданні 11.07.2018 прокурор підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов повністю з підстав, викладених у позовній заяві та у письмових поясненнях.

В підготовче засідання 20.06.2018 та в судове засідання розгляду справи по суті 11.07.2018 позивач не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засідання 11.07.2018 представник відповідача 1 проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у письмових поясненнях.

В судовому засідання 11.07.2018 представник відповідача 2 проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у письмових поясненнях.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та відповідачів, всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

06.04.2015 між Комунальним вищим навчальним закладом Київської обласної ради «Броварське вище училище фізичної культури» («замовник», надалі відповідач 1) та Фізкультурно-оздоровчим закладом «Плавальний басейн «Купава» («учасник», надалі відповідач 2) укладено Договір № 16/т про закупівлю товарів за державні кошти (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору відповідач 2 зобовязується у 2015 році надати відповідачу 1 послуги, повязані з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну), перелік яких визначається у специфікації, що додається до вказаного Договору і є його невідємною частиною.

Згідно п. 1.3 Договору обсяги закупівлі послуг може бути зменшена залежно від реального фінансування видатків.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна договору становить 337 600,00 грн. у т.ч. ПДВ 20%.

Ціна вказаного договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п. 3.2 Договору).

У відповідності до п. 5.1 Договору строк (термін) надання послуг - до кінця 2015 року.

Згідно п. 10.1 Договору вказаний Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2015.

Між відповідачами у даній справі підписано специфікацію (додаток № 1 до Договору), відповідно до якої відповідачем 2 надаються відповідачу 1 послуги, повязані з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну).

Крім того, між відповідачами укладено додаткову угоду № 1 від 28.04.2014 до Договору, відповідно до якої ціна вищевказаного Договору становить 337 400,00 грн.

Як встановлено судом відповідачем 1 на виконання умов Договору та підписаних між відповідами актів прийому-передачі виконаних робіт, сплачено на користь відповідача 2 кошти в сумі 337 400,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень наявних в матеріалах справи.

Звертаючись з даним позовом до суду прокурор зазначає, що вказаний Договір укладено всупереч нормам Податкового кодексу України, в частині включення до ціни договору суми ПДВ, зокрема, п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197.1. У звязку з чим просить суд визнати недійсним п. 3.1 вказаного Договору в частині сплати податку на додану вартість та зобовязати відповідача 2 повернути відповідачу 1 сплачену за Договором суму ПДВ у розмірі 56 233,33грн.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

За змістом ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

У розумінні приписів наведеної норми ціна є однією із найважливіших умов відплатного договору. Сторони мають право встановлювати ціну в договорі на власний розсуд. В окремих випадках, визначених законом, в договорах застосовуються ціни, що встановлені або регулюються уповноваженими на те органами. Тобто держава або уповноважені нею органи можуть встановлювати фіксовані ціни у вигляді граничного рівня цін або рівня рентабельності тощо.

Водночас відповідно до п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Порядок обчислення та сплати податку на додану вартість регламентується розділом V Податкового кодексу України (ст.ст. 180 - 211).

Податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п. 14.1.178 ст. 14 Податкового кодексу України).

Згідно п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197 Податкового кодексу звільняються від оподаткування операції з постачання послуг із здобуття вищої, середньої, професійно-технічної та дошкільної освіти навчальними закладами, у тому числі навчання аспірантів і докторантів, навчальними закладами, що мають ліцензію на постачання таких послуг, а також послуг з виховання та навчання дітей у будинках культури, дитячих музичних, художніх, спортивних школах і клубах, школах мистецтв та послуг з проживання учнів або студентів у гуртожитках. До таких послуг належать послуги з організації літніх мовних курсів, шкіл, семінарів; групових та індивідуальних занять фізичною культурою та спортом на стадіонах, у спортивних залах і плавальних басейнах, на тенісних кортах для дітей, учнів і студентів.

Таким чином, порядок та механізм нарахування і сплати податку на додану вартість чи навпаки (операції, які не є об'єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Податкового кодексу України та, відповідно, не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

Фізкультурно-оздоровчий заклад «Плавальний басейн «Купава» відповідно до п. 1.3 ст. 1 «Загальні положення» Статуту Фізкультурно-оздоровчого закладу «Плавальний басейн «Купава» проводить фізкультурно-оздоровчу та спортивну діяльність.

Відповідно до п.п. 7 та 16 п. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» освітня діяльність - це діяльність вищих навчальних закладів, що провадиться з метою забезпечення здобуття вищої, післядипломної освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів вищої освіти та інших осіб. Вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Пунктом 1 ст. 24 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що освітня діяльність у сфері вищої освіти провадиться вищими навчальними закладами, науковими установами (для підготовки фахівців ступеня доктора філософії) на підставі ліцензій, які видаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України згідно з цим Законом.

Як вбачається зі Статуту та витягу з ЄДРПОУ, видом діяльності Фізкультурно-оздоровчого закладу «Плавальний басейн «Купава» є функціонування спортивних споруд; діяльність із забезпечення фізичного комфорту; діяльність інших засобів тимчасового розміщування та надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, тобто послуг із здобуття освіти заклад не надає.

Як зазначено вище предметом спірного Договору від 06.04.2015 № 16/т є надання відповідачем 2 послуг з експлуатації спортивної споруди - плавального басейну, яка використовувалася відповідачем 1.

У даному випадку виконавцем послуг за спірним договором є відповідач 2, який відповідно до його установчих документів не є закладом освіти, не надає освітніх послуг, відповідно, не має ліцензії на надання таких послуг і посад тренерів-викладачів у штатному розписі. У свою чергу відповідач 1, який є закладом освіти та має відповідну ліцензію, використовував спортивну споруду відповідача 2 з метою здійснення освітньої діяльності.

Тобто, в умовах договору не зазначено, що така експлуатація плавального басейну здійснюється з метою проведення занять для дітей, учнів і студентів.

За таких обставин надані відповідачем 2 за спірним Договором послуги не підпадають під дію положень п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197.1 Податкового кодексу України, що свідчить про правомірність включення відповідачем 2, який є платником ПДВ, сум податку на додану вартість у вартість наданих послуг.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 911/1377/17 за позовом Заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації до 1. Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради "Броварське вище училище фізичної культури" та 2. Фізкультурно-оздоровчого закладу "Плавальний басейн "Купава" про визнання недійсним в частині сплати податку на додану вартість укладеного між відповідачами договору від 04.03.2016 № 10/т про закупівлю товарів за державні кошти; зобов'язання повернути фактично сплачене за спірним договором ПДВ в сумі 83 299,99 грн.

Крім того, у вказаній постанові від 18.04.2018 у справі № 911/1377/17 Верховний Суд звернув увагу, що п.п. 61.3 ст. 61 Податкового кодексу України містить пряму заборону органам прокуратури проводити перевірки суб'єктів підприємницької діяльності з питань оподаткування, оскільки повноваження щодо здійснення податкового контролю є виключною компетенцією відповідних контролюючих органів доходів і зборів.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Поза тим, як вбачається із матеріалів справи, прокурор у позові також просив зобов'язати відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачений за Договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56 233,33 грн., тобто заявлені до стягнення з відповідача кошти за своєю правовою природою є сумою нарахованого та сплаченого податку на додану вартість. При цьому прокурор посилався на положення ст. 1212 ЦК України.

У цьому спорі спірна сума є сумою податку на додану вартість, утриманого і перерахованого, як зазначає відповідач 2, і це не спростовано прокурором, до Державного бюджету України; порядок нарахування податку, сплати і повернення регулюється спеціальними нормами податкового законодавства, спори з питань оподаткування не відносяться до компетенції господарських судів і вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 911/1481/17 із вказівкою, що вищезазначене підлягає урахуванню при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи вищевикладене суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачений за Договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56 233,33 грн., оскільки спір в цій частині не відноситься до компетенції господарського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд зазначає, що спір про зобов'язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачений за Договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56 233,33 грн., оскільки ці кошти за своєю правовою природою є сумою нарахованого та сплаченого податку на додану вартість, вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати прокурора по сплаті судового збору з огляду на відмову в позові в частині вимоги про визнання недійсним п. 3.1 договору від 06.04.2015, покладаються на прокурора.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, п. 1 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити Заступнику прокурора Київської області в задоволенні позову, поданого в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації до 1. Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради «Броварське вище училище фізичної культури» та 2. Фізкультурно-оздоровчого закладу «Плавальний басейн «Купава», в частині визнання недійсним п. 3.1 договору від 06.04.2015.

2. Закрити провадження у справі № 911/1481/17 в частині позовних вимог Заступника прокурора Київської області про зобов'язання Фізкультурно-оздоровчий заклад «Плавальний басейн «Купава» повернути Комунальному вищому навчальному закладу Київської обласної ради «Броварське вище училище фізичної культури» фактично сплачений за Договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56 233,33 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписаний 23.07.2018.

Суддя О.О. Христенко