КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2018 р., м. Київ Справа№ 910/16571/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

за участю секретаря судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Перепеліцин К.М.,

від відповідача: Окунєв І.С.,

від третьої особи 1: Брунь Ю.І.,

від третьої особи 2: Пісковенко І.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018р., м. Київ (повний текст складено 20.04.2018р.) у справі №910/16571/17 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Київської міської ради

до Приватного акціонерного товариства "Українська міжбанківська валютна біржа",

третя особа 1 - Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

третя особа 2 - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

про визнання договору недійсним.

за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Українська міжбанківська валютна біржа"

до Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

третя особа 1 - Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

третя особа 2 - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

про визнання договору дійсним,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про визнання охоронно-орендного договору №134/96 від 23.04.1996р. недійсним з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено з порушенням Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використання і реставрації нерухомих пам'яток історії і культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986р. №203, та Порядку надання згоди на передачу в оренду нежилих приміщень, що належать до комунальної власності м. Києва, затвердженого розпорядженням Представника Президента України від 11.01.1994р. №10. Так, Позивач зазначає, що форма спірного договору не відповідає типовій формі договору, затвердженої Інструкцією, в договорі відсутнє погодження державного органу охорони пам'яток республіканського значення, відсутні акти технічного стану пам'ятки, порушено вимоги Порядку надання згоди на передачу в оренду нежилих приміщень, що належать до комунальної власності, здійснено визначення орендної плати в іноземній валюті. З огляду на вказане, на думку Позивача, спірний договір на момент його укладення не відповідав вимогам чинного на той час законодавства.

Також Позивач вказує, що Відповідача було безпідставно звільнено від орендної плати на період проведення реставраційних робіт та Відповідач здійснює сплату орендної плати за меншою орендною ставкою. Крім того, на думку Позивача, охоронно-орендний договір від 14.05.1995р., укладений між ДІАЗ "Стародавній Київ" та ЗАТ "Київський міжнародний контрактовий ярмарок", що був орендарем спірного будинку до Відповідача, не був припинений належним чином.

27.11.2017р. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до Відповідача про визнання дійсним охоронно-орендного договору №134/96 від 23.04.1996р., укладеного на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації №162 від 07.02.1996р. між ДІАЗ "Стародавній Київ" та Відповідачем.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладення спірного договору сторонами було дотримано вимоги чинного на той час законодавства, досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, договір тривалий час виконується, його умовами не передбачено розірвання договору на підставі розпорядження Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідач зазначає, що він є добросовісним орендарем та користувачем будинку, звільнення Відповідача від сплати орендної плати в період проведення капітального ремонту та реконструкції узгоджено сторонами. Крім того, охоронно-орендний договір від 14.05.1995р., укладений між ДІАЗ "Стародавній Київ" та ЗАТ "Київський міжнародний контрактовий ярмарок", на який посилається Позивач, був припинений розпорядженням Київської міської державної адміністрації №162 від 07.02.1996р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2018р. у справі №910/16571/17 у задоволенні первісного позову відмовлено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що Позивачем не доведено наявності підстав та допущення порушень чинного на той час законодавства, за наявності яких нормами Цивільного кодексу УРСР передбачено правові наслідки у вигляді визнання недійсним договору.

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, вказав, що спірний договір судом недійсним не визнаний. Водночас відмова в задоволенні первісного позову про визнання недійсним договору передбачає дійсність останнього, що виключає можливість визнання його дійсним. Також місцевий суд вказав, що дійсним може бути визнаний лише договір, який є недійсним в силу норми закону, тобто нікчемний.

Нікчемний договір може бути визнаний дійсним лише у випадках, встановлених Цивільним кодексом України. Такі випадки передбачені ст.219 Цивільного кодексу України, яка встановлює можливість визнання судом дійсним одностороннього правочину, який вчинено без додержання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення, та ст.220 Цивільного кодексу України, яка передбачає можливість визнання дійсним договору, при укладенні якого не було додержано вимог щодо його нотаріального посвідчення. Інших випадків можливості застосування такого способу захисту як визнання дійсним правочину/договору Цивільним кодексом України не передбачено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить (з врахуванням заяви від 11.06.2018р.) скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018р. у справі №910/16571/17, прийняти нове рішення, яким вимоги за первісним позовом задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Додатком №8 до Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використання і реставрації нерухомих пам'яток історії і культури встановлено типову форму охоронно-орендного договору на користування пам'яткою історії та культури. Проте сторонами при укладенні оспорюваного договору не було додержано його типової форми, він не містив всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду.

Позивач зазначає, що місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення не надано належної оцінки, зокрема, таким доводам Позивача:

- розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 07.03.1997р. №283, виданим за результатами перевірки, проведеної Головним контрольно-ревізійним управлінням України, було відмінено розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07.02.1996р. №162 «Про використання нежилого будинку №1 на вул. Межигірський у Подільському районі»;

- Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 17.10.1997р. №954 проінформувало Відповідача про передачу об'єкта оренди - пам'ятки в оперативне управління органу охорони культурної спадщини і просило прибути для укладення додатку до охоронного-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96;

- листом від 30.12.1997р. вихідний №042/15/3-335 Головне управління

житлового господарства та майна міста (з урахуванням положень ст.21 Закону України «Про оренду державного майна», згідно з якою розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України) проінформувало орган охорони культурної спадщини про зміни розмірів орендної ставки;

- лист від 17.10.1997р. №954 Відповідачем було проігноровано та додаткову угоду не укладено;

- листами від 27.03.1998р. вих.№410 та 411 Управління зверталося до

Відповідача з проханням надати поповерхові плани пам'ятки, у зв'язку із

проведенням реставраційних робіт на пам'ятці та суттєвим збільшенням об'ємів будівлі, укласти додаткову угоду із новою орендною ставкою, на виконання листа від 30.12.1997р. №042/15/3-335;

- у зв'язку із не виконанням вимог викладених в листі від 27.03.1998р. №411 та з урахуванням пояснень наданих Відповідачем в листі від 15.04.1998р. №1/221, Управлінням повторно, 24.04.1998р. за вихідним №563, було надіслано Відповідачу лист, в якому роз'яснювалося, з яких підстав та на виконання яких розпорядчих документів Управління ініціює зміни до охоронно-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96. У відповідь на цей лист Управлінням було отримано лист Відповідача від 03.07.1998р. №4/359, в якому Відповідач повідомив про відсутність підстав для перегляду умов охоронно-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96, проте водночас просив надати реквізити для сплати орендної плати.

З огляду на викладене, на думку Позивача, Відповідач протиправно ігнорував законні вимоги Управління в частині приведення у відповідність положень спірного договору до типових умов щодо приведення у відповідність розміру орендної плати, який є суттєвою умовою договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018р. відкрито апеляційне провадження у справі №910/16571/17, розгляд справи призначено на 12.06.2018р.

08.06.2018р. Третьою особою 2 подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримала доводи апеляційної скарги Позивача, просила її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову. Так, Третя особа 2 зазначає, що предмет договору є об'єктом, який має статус національного значення, а тому оскаржуваний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки останній мав бути погоджений з Міністерством культури СРСР. Також на думку Третьої особи 2, місцевим судом не враховано, що у спірному договорі відсутні істотні умови, такі як: орендна плата з урахуванням її індексації та відповідальність сторін, та такий договір укладено з порушенням законодавства щодо його форми. Крім того, грошові зобов'язання відповідно до ст.169 Цивільного кодексу УРСР повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті.

Третя особа 2 вказує, що на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07.02.1996р. №162 відповідно до п.3 втратило чинність розпорядження Київської міської державної адміністрації від 23.12.1994р. №289-с. Водночас договір від 14.05.1995р. фактично розірвано не було, а сам факт виконання ДІАЗ «Стародавній Київ» розпорядження не може свідчити про розірвання договору і не може свідчити про надання законних прав та законних повноважень на укладення іншого договору, не припинивши існуючий.

08.06.2018р. Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Так, Відповідач зазначає, що спірний договір був вчинений сторонами у визначеній законом письмовій формі, містить всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а тому відповідає вимогам закону. При цьому, дії сторін щодо виконання такого договору свідчать про його укладення.

Також Відповідач вказує, що форма охоронно-орендного договору, що є додатком №8 до Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використання і реставрації нерухомих пам'яток історії і культури є примірною по суті, яку сторони мають право за взаємною згодою змінювати або доповнювати. При цьому, Інструкція в даному випадку не повинна застосовуватися, оскільки питання укладення охоронно-орендних договорів комунального майна на момент укладення спірного договору були врегульовані законодавством України, що відповідає положенням постанови Верховної Ради України від 12.09.1991р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

У судовому засіданні 12.06.2018р. оголошено перерву до 05.07.2018р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників Позивача, Відповідача та Третіх осіб 1-2, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

07.02.1996р. Київською міською державною адміністрацією видано розпорядження №162 «Про використання нежилого будинку №1 по вул. Межигірській у Подільському районі», відповідно до якого з метою раціонального використання нежилих приміщень міської комунальної власності: 1) погодитись з наданням в орендне користування ДІАЗ «Стародавній Київ» Українській міжбанківській валютній біржі нежилого будинку №1 по вул. Межигірській загальною площею 2700 кв. м.; 2) Управлінню комунального майна м. Києва видати ордер на право зайняття приміщень згідно з п.1 цього розпорядження; 3) вважати таким, що втратило чинність розпорядження Київської міської ради народних депутатів від 23.12.1994р. №289-С «Про використання жилого будинку №1 по вул. Межигірській у Подільському районі».

23.04.1996р. на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації №162 від 07.02.1996р. між ДІАЗ "Стародавній Київ" та Відповідачем було укладено охоронно-орендний договір №134/96, відповідно до якого Відповідачу було передано в оренду будинок, що розташований у місті Києві, вул. Межигірська, 1, який є пам'яткою архітектури національного значення (Постанова Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963р. №970).

Відповідно до п.2.2. ст.2 договору визначено, що термін дії договору (строк оренди) становить 49 (сорок дев'ять) років, починаючи від 23 квітня 1996 року та продовжуючись до 22 квітня 2045 року.

Відповідно до п.3.1. ст.3 договору на Відповідача покладено обов'язки забезпечити проведення повного комплексу реставраційних та ремонтних робіт згідно з Проектом пристосування, після проведення яких у відповідності до ст.3 Договору на Відповідача покладено обов'язки проводити щомісячну оренду плату в розмірі 2365,00 доларів США, крім того відшкодування ПДВ та компенсацію земельного податку.

23.04.1996р. на підставі «акта приемки-передачи незаконченного реконструкцией объекта "Контрактовый дом" по ул. Межигорской, 1" від 23 квітня 1996 року Відповідачу від ДІАЗ "Стародавній Київ передано в оренду будинок по вул. Межигірській, 1 строком на 49 років.

24.12.1996р. Управлінням охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища (Протокол №13) було прийнято рішення про погодження Проекту пристосування приміщень Контрактового будинку по вул. Межигірський, 1 в місті Києві під Відповідача та про погодження проектної документації.

07.03.1997р. Київською міською державною адміністрацію видано розпорядження №283, відповідно до якого будинок, що розташований у місті Києві, вул. Межигірська, 1, був закріплений на праві оперативного управління за Управлінням охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища м. Києва, про що ДІАЗ "Стародавній Київ" 18.07.1997р. своїм листом за №257 повідомив Відповідача і зазначив, що будинок по вул. Межигірський, 1 передається з балансу ДІАЗ "Стародавній Київ" на баланс Управлінння охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07.03.1997р. за №283, в зв'язку з чим всі права орендодавця за охоронно-орендним договором від 23.04.1996р. №134/96 переходять до Управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища.

На виконання ст.3 та ст.6 охоронно-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96 орендований будинок був реконструйований та відремонтований за рахунок власних коштів Відповідача, що підтверджується актами про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, що затверджені Головним управлінням охорони культурної спадщини та реставраційно-відновлювальних робіт та Управлінням охорони пам'яток і зареєстровані Управлінням Держархбудконтролю м.Києва за №19 від 29.01.2001р. та за №08 від 16.01.2004р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.44 Цивільного кодексу Української PCP повинні укладатись у письмовій формі, зокрема, угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Згідно з ч.1 ст.45 Цивільного кодексу Української PCP недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ст.48 Цивільного кодексу Української PCP встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно з ст.153 Цивільного кодексу Української PCP договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.154 Цивільного кодексу Української PCP коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Згідно з ч.2 ст.257 Цивільного кодексу Української PCP договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій повинен бути укладений у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених окремими правилами.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про оренду державного майна" від 10.04.1992p. №2269-XII (у редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору) визначено істотні умови договору оренди, а саме: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; відповідальність сторін: страхування орендарем взятого ним в оренду майна.

Згідно з ст.12 Закону України "Про оренду державного майна" моментом укладення договору є момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації №162 від 07.02.1996р. між ДІАЗ "Стародавній Київ" та Відповідачем було укладено охоронно-орендний договір №134/96 від 23.04.1996р., відповідно до якого Відповідачу було передано в оренду будинок, що розташований у місті Києві, вул. Межигірська, 1, який є пам'яткою архітектури національного значення (Постанова Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963р. №970) строком на 49 років, починаючи від 23 квітня 1996 року та продовжуючись до 22 квітня 2045 року.

В обґрунтування своїх вимог, Позивач зазначає, що підставою для визнання спірного договору є те, що його укладено з недодержанням вимог Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використання і реставрації нерухомих пам'яток історії і культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986р. №203, та Порядку надання згоди на передачу в оренду нежилих приміщень, що належать до комунальної власності м. Києва, затверджений розпорядженням Представника Президента України від 11.01.1994р. №10, Закону України "Про оренду державного майна" від 10.04.1992p. №2269-XII, зокрема щодо дотримання типової форми договору, затвердженої Інструкцією, дотримання вимог щодо погодження договору державним органом охорони пам'яток республіканського значення, непогодження всіх істотних умов договору. Також Позивач вказує на відсутність актів технічного стану пам'ятки.

При цьому, Третя особа 2 вказує, що предмет договору є об'єктом, який має статус національного значення, а тому оскаржуваний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки останній мав бути погоджений з Міністерством культури СРСР.

Відповідно до ст.21 Закону УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» від 13.07.1978р., який був чинним на час вчинення спірного правочину, будинки і споруди, віднесені до пам'яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, іншим громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів за погодженням з спеціально уповноваженими державними органами охорони пам'яток.

Відповідно до ст.7 Закону державне управління в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури здійснюється Радою Міністрів СРСР, Радою Міністрів Української РСР, виконавчими комітетами обласних, районних, міських, районних у містах, селищних і сільських Рад народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те державними органами охорони пам'яток відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР.

Згідно з п.73 Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використання і реставрації нерухомих пам'яток історії і культури порядок та умови використання нерухомих пам'ятників загальносоюзного та республіканського значення підлягають погодженню відповідно з Міністерством культури СРСР або державними органами охорони пам'ятників союзних республік.

Як вірно зазначено місцевим судом та вбачається з першої сторінки спірного договору, його укладено на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації №162 від 07.02.1996р. за погодженням з Управлінням охорони пам'яток історії культури та історичного середовища м. Києва, а також Управлінням майна міста Києва. При цьому, Міністерство культури СРСР на момент укладення спірного договору припинило свою діяльність.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов вірного висновку, що Позивач, зазначаючи про відсутність погодження спірного договору відповідним органом охорони пам'яток, не вказує в чому саме виявляється невідповідність вимогам чинного на той час законодавства, оскільки не вказує яким саме діючим органом мало б бути погоджено спірний договір та не доводить відсутність повноважень в Управління охорони пам'яток історії культури та історичного середовища м. Києва на погодження договорів щодо оренди будинку-пам'ятки, визначеного в договорі.

Апеляційний суд не приймає доводи Позивача, що під час укладення спірного договору сторонами не дотримано типової форми договору, затвердженої Інструкцією про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використання і реставрації нерухомих пам'яток історії і культури.

Згідно з п.72 Інструкції порядок і умови використання пам'яток історії та культури встановлюються державними органами охорони пам'яток і визначаються для кожного пам'ятника, що знаходиться в користуванні або власності підприємств, установ, організацій і громадян, відповідним охоронним документом, зокрема, охоронно-орендним договором (додаток №8). В охоронних документах передбачаються також порядок і терміни реставрації, консервації, ремонту пам'яток і пов'язаних з ними будівель, споруд та предметів, що становлять культурну цінність, благоустрій територій, садів, парків, природних ландшафтів, організація належної охорони пам'яток та інші умови.

Як вбачається з наведених норм Інструкції, останні не містять положень, що додатком №8 до вказаної Інструкції передбачено саме типову форму охоронно-орендного договору, та зобов'язань, що всі охоронно-орендні договори повинні укладатись виключно у формі, вказаній у додатку №8.

Апеляційний суд не приймає доводи Позивача та Третьої особи 2, що непогодження у спірному договорі всіх істотних умов, визначених Законом України "Про оренду державного майна", таких як: орендна плата з урахуванням її індексації та відповідальність сторін, є підставою для визнання договору недійсним.

Як вірно зазначено місцевим судом, сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчили про його не укладення, а не про його недійсність. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Разом з тим, дії сторін протягом 22 років щодо виконання охоронно-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96 свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено та частково виконано.

Крім того, є необґрунтованими доводи Позивача, що в порушення Порядку надання згоди на передачу в оренду нежилих приміщень, що належать до комунальної власності м. Києва, затвердженого розпорядженням представника Президента України від 11.01.1994р. №10, конкурс на передачу в орендне користування Відповідачу пам'ятки не проводився.

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №301 від 11.12.1995р. "Про оренду нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), що належить до комунальної власності міста" було внесено зміни до Порядку надання згоди на передачу в оренду нежилих приміщень, що належать до комунальної власності м. Києва, затвердженого розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 11.01.1994р. №10 "Про оренду нежилих приміщень, що належать до комунальної власності міста", шляхом складення його у новій редакції. Відповідно до п.1.2 зазначеного Порядку рішення про надання дозволу на передачу в оренду нерухомого майна приймається Київською міською державною адміністрацією шляхом видання розпорядження, яке є підставою для укладання договору оренди.

Як вірно встановлено місцевим судом, з матеріалів справи вбачається, що Київською міською державною адміністрацією видано розпорядження від 07.02.1996р. №162, на виконання якого між ДІАЗ "Стародавній Київ" та Відповідачем і було укладено спірний договір.

Також необґрунтованими є доводи Позивача щодо порушення порядку укладення спірного договору, в зв'язку з тим, що термін дії ордеру 30 днів, а договір було укладено поза межами спливу цього строку, що не відповідає п.69 та додатку 7 до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української Республіканської Ради Професійних Спілок від 11.12.1984р. №470.

Як вірно зазначено місцевим судом, вказані Правила не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки останні регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.

Апеляційний суд не приймає доводи Позивача, що на момент укладення спірного договору не було припинено охоронно-орендний договір від 14.05.1995р., укладений з АТ "Київський Міжнародний контрактовий ярмарок", оскільки відповідно до "Соглашения по охранно-арендному договору от 14.05.1995г. на использование памятника истории и культуры Контрактовый дом по ул.Межигорской, 1" від 14.02.1996р., укладеного між ДІАЗ "Стародавній Київ" та ЗАТ "Київський міжнародний контрактовий ярмарок", охоронно-орендний договір від 14.05.1995р. є розірваним з 14.02.1996р. на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації №162 від 07.02.1996р.

Також судом відхиляються доводи Позивача щодо визначення розміру орендної плати в доларах США як підставу недійсності спірного договору, оскільки відповідно до п.3.1 договору встановлено, що орендна плата сплачується в національній валюті за курсом Національного Банку України на підставі рахунків, які надає орендодавець. Тобто сторонами встановлений еквівалент в національній валюті до іноземній валюти для розрахунку розміру орендної плати.

Апеляційний суд також не приймає наступні доводи Позивача:

- розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 07.03.1997р. №283, виданим за результатами перевірки, проведеної Головним контрольно-ревізійним управлінням України, було відмінено розпорядження Київської міської державної адміністрації від 07.02.1996р. №162 «Про використання нежилого будинку №1 на вул. Межигірський у Подільському районі»;

- Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 17.10.1997р. №954 проінформувало Відповідача про передачу об'єкта оренди - пам'ятки в оперативне управління органу охорони культурної спадщини і просило прибути для укладення додатку до охоронного-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96;

- листом від 30.12.1997р. вихідний №042/15/3-335 Головне управління

житлового господарства та майна міста (з урахуванням положень ст.21 Закону України «Про оренду державного майна», згідно з якою розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України) проінформувало орган охорони культурної спадщини про зміни розмірів орендної ставки;

- лист від 17.10.1997р. №954 Відповідачем було проігноровано та додаткову угоду не укладено;

- листами від 27.03.1998р. вих.№410 та 411 Управління зверталося до

Відповідача з проханням надати поповерхові плани пам'ятки, у зв'язку із

проведенням реставраційних робіт на пам'ятці та суттєвим збільшенням об'ємів будівлі, укласти додаткову угоду із новою орендною ставкою, на виконання листа від 30.12.1997р. №042/15/3-335;

- у зв'язку із не виконанням вимог викладених в листі від 27.03.1998р. №411 та з урахуванням пояснень наданих Відповідачем в листі від 15.04.1998р. №1/221, Управлінням повторно, 24.04.1998р. за вихідним №563, було надіслано Відповідачу лист, в якому роз'яснювалося, з яких підстав та на виконання яких розпорядчих документів Управління ініціює зміни до охоронно-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96. У відповідь на цей лист Управлінням було отримано лист Відповідача від 03.07.1998р. №4/359, в якому Відповідач повідомив про відсутність підстав для перегляду умов охоронно-орендного договору від 23.04.1996р. №134/96, проте водночас просив надати реквізити для сплати орендної плати

- в порушення підпункту "а" п. 77 Інструкції (яким визначено, що акт технічного стану пам'ятки поновлюється кожні п'ять років, а у випадку проведення робіт па пам'ятках - невідкладно) Відповідачем не надавалося до органу охорони культурної спадщини доказів наявності поновлених актів технічного стану після проведення ремонтно-реставраційних робіт.

Наведені Позивачем доводи не є підставою в розумінні норм Цивільного кодексу УРСР для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки зазначені Позивачем обставини виникли після укладення договору. Водночас апеляційний суд звертає увагу, що правочин може бути недійсним в тому випадку, якщо останній не відповідав чинному законодавству на момент його укладення, а не у процесі виконання чи у зв'язку із неналежним виконанням.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що Позивачем не доведено наявності підстав та допущення порушень чинного на той час законодавства, за наявності яких нормами Цивільного кодексу УРСР передбачено правові наслідки у вигляді визнання недійсним договору, у зв'язку із чим місцевий суд правомірно відмовив Позивачу у задоволенні первісного позову.

Керуючись ст.232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018р. у справі №910/16571/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018р. у справі №910/16571/17 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Київську міську раду (Київську міську державну адміністрацію).

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 11.07.2018р.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко