РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.07.2018Справа № 910/4740/18
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до фізичної особи-підприємця Панчука Євгена Вікторовича

про стягнення 9 617,40 грн.

Представники сторін:

не викликались.

ВСТАНОВИВ:

17.04.2018 року до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до фізичної особи-підприємця Панчука Євгена Вікторовича про стягнення 9 617,40 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору 01-С/350 про встановлення сервітуту від 27.12.2017 р. належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання по сплаті плати за використання об'єктів розміщення, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість у заявленому розмірі.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 23.04.2018 р. відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

21.05.2018 р. до канцелярії суду відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги в сумі 9 617,40 грн. визнав та заперечує проти наведена позивачем обставина щодо пролонгації договору про становлення сервітут № ТМ-01С/350 від 27.12.2012 р. до 31.12.2018 р.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч.1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

27.12.2012 р. між комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" та фізичною особою-підприємцем Панчуком Євгеном Вікторовичем укладено договір № 01-С/350 про встановлення сервітуту, який відповідно до додаткової угоди № 2 від 31.12.2014 викладено в новій редакції (далі - договір),

Відповідно до 1.1. договору, предметом цього договору є обмежене право користування сервітуарієм будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку № 1 до цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору, об'єкти розміщення надаються для розміщення сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах, між кінцевим обладнанням, крім радіотехнічних.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що встановлення сервітуту підприємством сервітуарію для розміщення обладнання, в місцях вказаних в Додатку № 1 до договору, розпочинається з моменту укладення даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, сервітуарій зобов'язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об'єктом розміщення, відповідно до умов Договору.

Положенням п. 3.3 договору встановлено, що щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуріарію не пізніше 28 числа кожного місяця.

Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв'язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в даному договорі. Щомісячна плата становить 739,80 грн., в тому числі ПДВ 123,30 грн.

Загальний розмір плати за даним Договором становить суму всіх здійснених щомісячних плат.

Плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунків від підприємства (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору, що нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку № 3 до договору.

Частиною 3 статті 403 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Пунктом 4.1.1 договору встановлений обов'язок сервітуарія своєчасно та в повному обсязі вносити плату за цим договором.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2015. У разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах (п. 9.1, п. 9.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконання умов договору позивач виставив відповідачу наступні рахунки на оплату:

№ 108 від 01.01.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 494 від 01.02.2017 р. на суму739,80 грн.;

№ 1166 від 01.03.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 1596 від 01.04.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 2022 від 01.05.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 2463 від 01.06.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 2918 від 01.07.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 3352 від 01.08.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 4089 від 01.09.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 4270 від 01.10.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 4775 від 01.11.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 5203 від 01.12.2017 р. на суму 739,80 грн.;

№ 149 від 01.01.2018 р. на суму 739,80 грн.

Виставлення зазначених рахунків відповідачу підтверджується реєстрами поштової відправки простих листів, списками згрупованих рекомендованих відправлень листів, рекомендованими повідомленнями про вручення та фіскальними чеками, наявні в матеріалах справи.

Проте, відповідач не оплатив плату за користування сервітутом в розмірі 9 617,40 грн.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази оплати орендних платежів.

Відповідно до ч.1 статті 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 статті 612 ЦК України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст. 530 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором № 01-С/350 про встановлення сервітуту від 27.12.2012 р., в розмірі 9 617,40 грн. (за січень 2017 року по січень 2018 року), належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем визнаний, тому позовні вимоги позивача визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву від 17.05.2018 р. проти пролонгації договору про встановлення сервітут № ТМ-01С/350 від 27.12.2012 р. до 31.12.2018 р. суд зазначає наступне.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2015. (п. 9.1. договору).

Відповідно до п. 9.2. договору, у разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

В матеріалах справи відсутнє звернення фізичної особи-підприємця Панчука Євгена Вікторовича до комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" про закінчення дії договору, тому договір № 01-С/350 про встановлення сервітуту від 27.12.2012 р. вважається автоматично продовженим ще на один календарний рік.

У зв'язку з вищезазначеним, суд вважає що доводи наведені відповідачем у відзиві є необґрунтованими.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч. 1-4 ст. 126, ст. 129, ст.ст. 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Панчука Євгена Вікторовича (02166, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 51-А, ) основну суму заборгованості в розмірі 9 617 (дев'ять тисяч шістсот сімнадцять) грн. 40 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М.Мудрий