РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2018Справа № 910/17026/17
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства Банк "Траст" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ"Банк"Траст" Кухарєва Володимира Валентиновича

до товариства з обмеженою відповідальністю "Перфоменс Маркетинг"

про визнання нікчемного договору №25/02/16 від 25.02.2016р. недійсним та застосування наслідків його недійсності

При секретарю судового засідання: Єрмоловій Р.М.

Представники сторін:

від позивача: Косань О.О. - представник за довіреністю № б/н від 02.01.2018 р.;

від відповідача: Різка М.О. - представник за довіреністю № б/н від 05.09.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства Банк "Траст" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ"Банк"Траст" Кухарєва Володимира Валентиновича до товариства з обмеженою відповідальністю "Перфоменс Маркетинг" про визнання нікчемного договору №25/02/16 від 25.02.2016р. недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 25.02.2016 р. укладено договір № 25/02/16 про надання послуг з лідогенерації.

Виконуючи обов'язки по збереженню активів банку, в ході проведення перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, у відповідності до ч.2 ст. 38 Закону Укоаїни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення ФГВФО №826 від 26.05.2016р. «Про затвердження Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними», а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення», було виявлено ознаки нікчемності, передбачені ч.3 ст. 38 Закону Укоаїни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо договору про надання послуг з лідогенерації № 25/02/16 від 25.02.2016.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогами про:

- визнання недійсним договору про надання послуг з лідогенерації № 25/02/16 від 25.02.2016, укладений між ПАТ "Банк "ТРАСТ" та ТОВ «Перформенс Маркетинг»;

- застосування наслідків недійсності договору про надання послуг з лідогенерації № 25/02/16 від 25.02.2016, а саме: стягнути з ТОВ «Перформенс Маркетинг» на користь публічного акціонерного товариства Банк "ТРАСТ" грошові кошти у розмірі 574 075,40 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року позов публічного акціонерного товариства Банк "Траст" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ"Банк"Траст" Кухарєва Володимира Валентиновича залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі №910/17026/17 ухвалу господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року залишено без змін.

Постановою касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Банк "Траст" задоволено. Ухвалу господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі №910/17026/17 скасовано. Справу направлено до господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017р. N2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2018 р. встановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 03.07.2018 р.

26.06.2018 року до канцелярії суду від позивача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 03.07.2018 року представник позивача повідомив суд, що відзив на позов не отримав, заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача подала клопотання про зупинення провадження у справі.

Судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 23.07.2018 року.

20.07.2018 року до канцелярії суду позивачем подано додаткові пояснення, в якрих позивач просить суд долучити до справи додаткові пояснення і розглядати справу з урахуванням викладених у них доводів і заперечень щодо окремого питання - заявленого в інтересах відповідача клопотання про зупинення провадження у справі №910/17026/17. У задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі №910/17026/17 відмовити.

В судовому засіданні 23.07.2018 року представник відповідача підтримав подане клопотання про зупинення провадження у справі.

Представник позивача заперечував проти клопотання, просив суд відмовити у його задоволенні.

Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі.

Представник відповідача подав заяву про залучення до участі у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, підтрима її та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти даного клопотання.

Суд залишив заяву відповідача про залучення третьої особи до участі у справі без розгляду.

В судовому засіданні 23.07.2018 року на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

25.02.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Перфоменс Маркетинг" (виконавець) та публічним акціонерним товариством Банк "ТРАСТ" (замовник) укладено договір №025/02/16 про надання послуг з лідогенерації.

Згідно з ч.1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 статті 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.2.1 договору на основі наданих замовником заявок (додатків) виконавець у терміни, порядок та на умовах, що визначені договором, зобов'язується надавати замовнику наступні послуги:

- здійснювати розміщення РІМ замовника в мережі Інтернет на веб-чайтах на свій розсуд, з урахуванням умов визначених в заявці (додатку),

- за допомогою система по управлінню інтернет рекламою та аудиту виконавця вести облік здійснення лідів та надавати замовнику згідно з умовами даного договору статистичні звіти про надання послуг.

Даний договір укладений строком на 1 (один) рік і вступає в силу з моменту підписання його сторонами (п.9.1 договоору).

Також між сторонами укладено додатки до договору, а саме: №1 від 25.02.2016 року, №3 від 05.04.2016 року.

Відповідно до п.3.3.2 договору замовник зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі оплачувати послуги виконавця згідно з умовами даного договору та додатків до нього.

Згідно з п.4.1 договору ціни і тарифи на послуги, що здійснюються виконавцем по даному договору, встановлюються сторонами в заявках (додатках) на послугм, в залежності від вибраних замовником параметрів та умов здійснення лідів. Підсумкова вартість послуг виконавця за звітний період фіксується в акті прийому-передачі наданих послуг. Примітка: звітним періодом по договору визначається 1 (рдин) календарний місяць.

Оплата замовником вартості послуг виконавця відбувається шляхом після сплати на підставі акту приймання-передачі наданих послуг та рахунку-фактури наданих виконавцем замовнику за відповідний звітний період. Конкретні строки сплати погоджуються сторонами у відарвідному додатку до цього договору.

На виконання умов договору між сторонами підписано акти надання послуг на загальну суму 574 075,40 грн., а саме:

- № 37 від 31.03.2016 року на суму 106 008,00 грн.,

- №44 від від 26.04.2016 року на суму 119 700,00 грн.,

- № 54 від 23.05.2016 року на суму 138 104,10 грн.,

- №69 від 31.05.2016 року на суму 149 279,90 грн.,

- №81 від 20.06.2016 року на суму 55 149,80 грн.,

- №94 від 31.07.2016 року на суму 5 833,60 грн.

Також, на підтвердження надання послуг відповідачем надано статистичні звіти в електронному виді, що надавались на виконання договору.

Вищезазначені надані послуги були оплачені відповідачем на загадьну суму 574 075,40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами №89085 від 20.04.2016 року на суму 106 008,00 грн., №92471 від 20.05.2016 року на суму 119 700,00 грн., №93346 від 30.05.2016 року на суму 138 104,10 грн., №95725 від 21.06.2016 року на суму 149 279,90 грн., №99505 від 01.08.2016 року на суму 55 149,80 грн., № 100587 від 11.08.2016 року на суму 5 833,60 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 року № 559-рш, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк "ТРАСТ" та делегування повноважень ліквідатора банку" яким запроваджено процедуру ліквідації ПАТ БАНК "ТРАСТ" з 30 грудня 2016р. до 29 грудня 2018 включно та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк "ТРАСТ" ОСОБА_4

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування.

Виконуючи обов'язки по збереженню активів банку, в ході проведення перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, у відповідності до ч.2 ст. 38 Закону Укоаїни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення ФГВФО №826 від 26.05.2016р. «Про затвердження Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними», а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення», було виявлено ознаки нікчемності, передбачені ч.3 ст. 38 Закону Укоаїни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо договору про надання послуг з лідогенерації № 25/02/16 від 25.02.2016.

З наявного в матеріалах справи витягу з наказу №143-ЛТ від 15.06.2017 року ПАТ Банк "ТРАСТ", Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк "ТРАСТ" ОСОБА_5 відповідно до пункту 4 частини 2 статті 37, частини 2 та частини 4 статті 38 Закону України України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", акту комісії з перевірки договорів від 13 черевня 2017 року наказано визнати нікчемнии правочини (договору) укладені ПАТ Банк "ТРАСТ", зокрема: договір про надання послуг з лідогенерації від 25.02.2016 №25/02/16, укладений між ПАТ Банк "ТРАСТ" та ТОВ «Перфоменс Маркетинг».

15.06.2017 р. на адресу відповідача направлене повідомлення вих. №1489 про визнання нікчемними договору, у якому містились також і вимоги про повернення грошових коштів в сумі 574 075,40., які отримані ним за вищевказаним договором. В повідомленні зазначено, що згідно з ч.5 ст.203 ЦК україни, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Разом тим, як встановлено в ході перевірки, договір від 25.02.2016р. не відповідає вимогам, передбаченим в ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки підтвердити реальність надання банку ТОВ «Перфоменс Маркетинг» послуг на загальну суму 564 075,40 грн. не вбачається можливим, послуги, не можуть буди ідентифіковані, оскільки у банку немає жодних доказів ймовірного Таким чином, ПАТ Банк "ТРАСТ" не отримавши реальних послуг, безпідставно підписав акти про надані послуги та відповідно безпідставно перерахував ТОВ «Перфоменс Маркетинг» суму грошових коштів в загальному розмірі 574 075,40 грн. також, повідомлено, що в діях посадових осіб ТОВ «Перфоменс Маркетинг» вбачаються ознаки пособництва службовими особами ПАТ Банк "ТРАСТ" у розтраті грошових коштів банку в особливо великих розмірах, що кваліфікується за ст.. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, про що Уповноваженою особою ФГВФО буде повідомлено правоохоронні органи відповідно до п.7 Розділу ІІ Порядку, затвердженого рішенняи ФГВФЛ №826 від 26.05.2016р.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, усе вищенаведене у сукупності свідчить, що договір №25/02/16 від 25.02.2016р. укладено з порушенням вимог п.1 ч.3 ст 38 Закону та тягне його нікчемність, оскільки вказаний договір було укладено без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання послуг банку, а лише з метою протиправного отримання коштів від банку шляхом підписання відповідних актів приймання-передачі послуг, які насправді ніколи не надавалися банку і як наслідок банк безпідставно перерахував грошові кошти за нібито надані послуги.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 1 статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Частиною 1 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Так, статтею 91 цього Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Як зазначалось судом вище, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 року № 559-рш, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ БАНК "ТРАСТ" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким запроваджено у ПАТ БАНК "ТРАСТ" процедуру ліквідації з 30 грудня 2016р. до 29 грудня 2018 включно, та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ БАНК "ТРАСТ" ОСОБА_4

Судом встановлено, що на підставі положень п. 4 ст. 37, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Рішення ФГВФО № 826 від 26.05.2016, наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ "БАНК "ТРАС" ОСОБА_5 №143-ЛТ від 15.06.2017 укладений між сторонами договір визнано нікчемним, про що складено відповідне повідомлення вих. 1489 від 15.06.2017р.

Згідно ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, згідно п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Разом з тим, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні положення містяться в ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсними укладеного між сторонами договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як на підставу для визнання недійсним договору позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемними, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки договір було укладено без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг.

Так, позивач вказує на те, що передбачені договором послуги він не отримував, а відповідачем такі послуги не надавались, проте банком безпідставно підписано відповідні акти наданих послуг та оплачено такі послуги.

З правової конструкції норми п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" випливає, що нікчемним є правочин, якщо: 1. банк безоплатно здійснив відчуження майна; 2. банк прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; 3. банк відмовився від власних майнових вимог.

Як встановлено судом, укладений між сторонами договір не містить пунктів (умов) про прийняття банком на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, як і не вбачається зі змісту договору, що банк здійснив відчуження свого майна або відмовився від власних майнових вимог.

З аналізу норм п. п. 2.1.- 2.3, 3.3.2, 4.2 договору вбачається, що обов'язок банку оплатити надані позивачем послуги виникає у зв'язку з наданням таких послуг.

Разом з тим, посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як на підставу своїх вимог, позивач вказує на те, що укладення договору відбулось без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг, а лише з метою протиправного отримання коштів банку.

Тобто, обґрунтування позовних вимог зводиться до вставлення у даному випадку ознак фіктивності укладеного між сторонами договору, визнання його недійсним та застосування відповідних правових наслідків.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № №11 від 29.05.2013 року передбачено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, позивач, не довів, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення спірного правочину, та відповідно не довів його фіктивність.

Та, позивачем не доведено суду, що укладений договір не був спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних правовідносин між сторонами, умислу сторін при його укладенні, тощо, а судом встановлено, що, зокрема, відповідач внаслідок укладення договору намагався досягти правового результату - надати передбачені договором послуги та отримати винагороду за такі послуги.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення договору та його виконання, зокрема підписання та скріплення печатками сторін відповідних актів приймання-передачі наданих послуг та власне оплата позивачем таких послуг.

Наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний договір не суперечать положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Судом взято до уваги, те, що відповідно до заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення, слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києва зареєстровано кримінальне провадження №0004090 від 18.08.2017 за ознаками кримінального правпорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку.

Позовна вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 74, 129, 232-233, 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 25.07.2018 року.

Суддя С.М. Мудрий