РІШЕННЯ

23 липня 2018 року м. ТернопільСправа № 921/248/18
Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Карпі М.Ю.

розглянув справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком", вул. Чорновола, 4, м. Тернопіль, 46001

до відповідача ОСОБА_1 соціальної політики Тернопільської міської ради, вул. Лисенка, 8, м. Тернопіль, 46002

про стягнення 40 017,18 грн., з яких: 30 957,28 грн. інфляційних нарахувань та 9 059,60 грн. - 3% річних.

за участі представників:

позивача - ОСОБА_2, довіреність №2886 від 28.12.2017.

відповідача - ОСОБА_3, довіреність №1667/13/2 від 03.04.2017.

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" звернулося до Господарського суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 соціальної політики Тернопільської міської ради про стягнення 40 017,18 грн., з яких: 30 957,28 грн. інфляційних нарахувань та 9 059,60 грн. - 3% річних.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих в судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на невиконання відповідачем грошових зобов'язань зі сплати 552 171, 59 грн. за надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах, суму яких стягнуто рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2017. Зважаючи на це, акціонерним товариством на підставі ст.625 ЦК України проведено нарахування інфляційних втрат та 3% річних, стягнення яких є предметом даного позову.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву №1974/13/03 від 18.07.2018. Відповідач вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2017 у справі №921/214/17-г/3 ним виконано в повному обсязі згідно меморіальних ордерів №1, №2 від 22.12.2017 та №3 від 27.03.2018, а тому немає підстав для задоволення позову про стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представників позивача та відповідача, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 соціальної політики Тернопільської міської ради про стягнення заборгованості в сумі 552 171,59 грн. по витратах, понесених у червні - грудні 2016 року внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2017 у справі №921/214/17-г/13, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2017, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 соціальної політики Тернопільської міської ради на користь ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 552 171,59 грн. заборгованості по витратах, понесених у червні - грудні 2016 року внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, та 8282,58 грн. в повернення сплаченого судового збору.

Отже, рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2017 у справі №921/214/17-г/13 набрало законної сили 18.07.2017.

Згідно вище вказаного рішення основний борг відповідача становить 552 171,59 грн.

В порядку ст.116 ГПК України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) судом 15.08.2017 видано відповідний наказ.

Оскільки, ОСОБА_1 соціального захисту населення рішення суду в добровільному порядку виконано несвоєчасно, позивач просить стягнути з останнього 3% річних за період 19.07.2017 по 26.03.2018 в розмірі 9 059,60 грн. та інфляційні нарахування за період 01.08.2017 по 28.02.2018 в розмірі 30 957,28 грн.

Факт невиконання зобов'язань щодо оплати витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах в повному обсязі встановлено судом при розгляді справи № 921/214/17-г/13.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із даних законодавчих положень, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки, чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, кредитор не позбавлений права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена в постановах ВСУ від 04 липня 2011року № 13/210/10 та від 12 вересня 2011року № 6/433 -42/183).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова) від 17.12.2013 № 14, грошові зобовязання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобовязання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України. Господарський договір (угода) не є єдиною підставою виникнення відповідного зобовязання, тому не зазначення в договорі умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобовязання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розміри відповідальності передбачено актами законодавства.

У пункті 5.4. Постанови зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз.3, 4 п. 7.1 Постанови, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Так, позивачем заявлені вимоги про стягнення 3% річних за період з 19.07.2017 по 26.03.2018 на суму 9 059,60 грн.

Перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення грошового зобов'язання, дати оплати, суд вважає, що до задоволення підлягають вимоги щодо 8 957,42 грн. 3% річних за період з 19.07.2017 по 26.03.2018. В решті суми нарахованих трьох відсотків річних слід відмовити за безпідставністю.

В той же час, позивачем заявлені вимоги про стягнення інфляційних нарахувань в суму 30 957,28 грн. за розрахунковий період з 01.08.2017 по 28.02.2018.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

У пункті 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань та виходячи з норм чинного законодавства, погоджується з останнім та вважає обґрунтованим стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 30 957,28 грн.

Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "ОСОБА_2 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Судом враховуються приписи ст.ст.74,76,77 ГПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог заперечень.

Проте, всупереч наведеним нормам, відповідачем належними засобами доказування позовні вимоги спростовані не були.

Виходячи з наведеного, позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 19.07.2017 по 26.03.2018 в сумі 8 957,42 грн. та 30957,28 грн. інфляційних нарахувань за розрахунковий період з 01.08.2017 по 28.02.2018.

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 20, 73-74, 76-79,129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 соціальної політики Тернопільської міської ради, вул. Лисенка, 8, м. Тернопіль, 46002, іден. код 03195636) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" (вул. Чорновола, 4, м. Тернопіль, 46001, іден. код 01188052) 8 957 (вісім тисяч девятсот пятдесят сім) грн. 42 коп. 3% річних, 30 957 (тридцять тисяч девятсот пятдесят сім) грн. 28 коп. інфляційних нарахувань та 1757 (одну тисячу сімсот пятдесят сім) грн. 50 коп. сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 24.07.2018.

Суддя О.В. Руденко