ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2018 р. м. Київ Справа № 911/676/18

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ТС ПЛЮС"

до фізичної особи - підприємця Заровни Людмили Михайлівни

про стягнення заборгованості у сумі 16 230,23 грн.,

за участю представника:

позивача: Циганенко О.С. (довіреність від 18.12.2017 року);

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2018 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "ТС ПЛЮС" (далі - позивач) до фізичної особи - підприємця Заровни Людмили Михайлівни (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 18 074,27 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем умов договору купівлі - продажу №Т-952 від 25.04.2017 року, згідно з якими позивач зобов'язувався передати відповідачу товар, а відповідач зобов'язувалась його прийняти і оплатити.

Відповідач товар, переданий позивачем, не оплатила.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 13 017,94 грн. основного боргу, 847,57 грн. пені, 3 905,38 грн. штрафу, 79,01 грн. трьох процентів річних, 224,37 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою суду від 04.04.2018 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ТС ПЛЮС" залишено без руху, на підставі п. 5 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України.

13 квітня 2018 року на адресу Господарського суду Київської області представник позивача направила заяву про усунення недоліків позовної заяви та долучення витребуваних ухвалою суду документів.

Ухвалою суду від 23.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 16 травня 2018 року.

16 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача подала заяву про зменшення розміру позовних вимог 15.05.2018 року, у зв'язку з частковою оплатою боргу позивачем, просила суд стягнути з відповідача 10 424,94 грн. основного боргу, пеню в сумі 1 323,22 грн., штраф у сумі 3 905,38 грн., три проценти річних у сумі 120,98 грн., суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 445,71 грн., яка була прийнята до розгляду судом.

16 травня 2018 року в засіданні представник позивача заяву про зменшення розміру позовних вимог підтримала, просила суд позов задовільнити.

Відповідач у засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Ухвалою суду від 16.05.2018 року підготовче засідання відкладено на 20 червня 2018 року.

20 червня 2018 року в засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач у засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Ухвалою суду від 20.06.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 11 липня 2018 року.

11 липня 2018 року, до початку судового розгляду справи по суті, представник позивача заявила клопотання про уточнення суми позовних вимог, а саме просила суд стягнути з відповідача суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 455,71 грн., яка була прийнята до розгляду судом.

Відповідач у засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Київської області суду від 23.04.2018 року відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву, докази, що підтверджують заперечення проти позову, та попереджено про те, що суд може вирішити справу за наявними в ній матеріалами, у разі ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Враховуючи те, що відповідач була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи по суті, відзиву на позовну заяву не подано, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

25 квітня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ТС ПЛЮС" (далі - позивач) та фізичною особою - підприємцем Заровною Людмилою Михайлівною (далі - відповідач) був укладений договір купівлі - продажу №Т-952 (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов'язувався передати у власність відповідачу товар, а відповідач зобов'язувалась прийняти його та оплатити.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 264 Господарського кодексу України встановлено, що матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з п. 1.2 договору, найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що є предметом даного договору, визначаються у накладних, які оформлюються та підписуються сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару. Усі накладні є складовими частинами цього договору в частині визначення ціни, асортименту, найменування та кількості товару.

Відповідно до п. 1.3 договору, партією товару вважається його кількість, зазначена в одній накладній, що є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що загальний обсяг товару, що продається за даним договором, визначається протягом строку дії Договору з урахуванням кількості та асортименту товару за всіма переданими відповідно до умов цього договору окремими партіями товару.

Згідно з ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Згідно з п. 2.1 договору, ціни на товар встановлюються позивачем в прайс-листі (не є додатком до даного договору), формуються в національній валюті України та зазначаються в накладних.

Пунктом 2.3 договору встановлено, що загальна сума договору складається із сум, зазначених в накладних, якими оформляється прийом - передача товару, поставленого на підставі даного договору.

25 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений додаток №1 до договору поставки №Т-952 від 25 квітня 2017 року (далі - додаток №1), згідно з умовами якого відповідач здійснює розрахунки за товар, отриманий відповідно до договору, протягом 20 (двадцяти) календарних днів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем передано, а відповідачем прийнято товар, на загальну суму 13 017,94 грн., що підтверджується видатковими накладними №1322653 від 20.12.2017 року на суму 754,85 грн., №1322654 від 20.12.2017 року на суму 1 964,90 грн., №1322655 від 20.12.2017 року на суму 1 727,48 грн., №1323483 від 20.12.2017 на суму 2 699,89 грн., №1346218 від 27.12.2017 року на суму 911,88 грн., №1346255 від 27.12.2017 року на суму 1 918,91 грн., №1346219 від 27.12.2017 року на суму 170,40 грн., №1346256 від 2 486,83 грн., №1346641 від 27.12.2017 року на суму 382,80 грн.

Згідно з п. 4.1 договору, доставка товару проводиться окремими партіями протягом строку дії договору.

Відповідно до п. 4.2 договору, доставка товару відповідачу здійснюється на підставі замовлень останнього протягом узгодженого сторонами строку.

Пунктом 4.4 договору встановлено, що датою передачі партії товару вважається дата прийому - передачі товару, зазначена у відповідній накладній (відповідному товаросупроводжувальному документі).

Згідно з п. 6.1 договору, прийом - передача товару здійснюється представниками сторін в пункті доставки в порядку, визначеному чинним законодавством України, та оформлюється шляхом підписання накладних. У питаннях прийому - передачі товару сторони керуються положеннями Інструкції про порядок прийому продукції виробничо - технічного призначення і товарів народного вжитку за кількістю, затвердженою постановою Держарбітражу від 15.06.65 р. №П-6, та Інструкції про порядок прийому продукції виробничо - технічного призначення і товарів народного вжитку за якістю, затвердженою постановою Держарбітражу від 25.04.66 р. №П-7.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач товар, поставлений позивачем у грудні 2017 року, отримала, проте не оплатила.

До матеріалів справи позивачем долучено акти звірки взаєморозрахунків, з яких вбачається, що станом на 16.01.2018 року борг відповідача перед позивачем становив 13 017,94 грн.

Оскільки відповідачем борг оплачений не був, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 10 424,94 грн. основного боргу.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Документів, що підтверджували б наявність у відповідача претензій до позивача щодо предмету, якості або кількості переданого позивачем товару, а також документів, що підтверджували б оплату боргу перед позивачем, відповідач суду не надала.

Так, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 10 424,94 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 1 323,22 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання у відсотках від суми визначеною обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 7.1 договору, у разі несвоєчасної оплати вартості товару відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, розмір пені за видатковими накладними: №1322653, №1322654, №1322655 та №1323483 від 20.12.2017 року, враховуючи період заборгованості з:

10.01.2018 року до 16.01.2018 року, суму боргу в розмірі 7 147,12 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 14,5% (рішення НБУ від 14.12.2017 року №793-рш), складає 39,75 грн.;

за видатковими накладними: №1322653, №1322654, №1322655, №1323483 від 20.12.2017 року та №1346218, №1346255, №1346219, №1346256, №1346641 від 27.12.2017 року, враховуючи період заборгованості з:

17.01.2018 року до 25.01.2018 року, суму боргу в розмірі 13 017,94 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 14,5% (рішення НБУ від 14.12.2017 року №793-рш), складає 93,09 грн.;

26.01.2018 року - 01.03.2018 року, суму боргу в розмірі 13 017,94 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 16,0% (рішення НБУ від 25.01.2018 року №43-рш), складає 399,45 грн.;

02.03.2018 року - 18.03.2018 року, суму боргу в розмірі 13 017,94 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0% (рішення НБУ від 01.03.2018 року №133-рш), складає 206,15 грн.;

19.03.2018 року - 26.04.2018 року, суму боргу в розмірі 11 017,94 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0% (рішення НБУ від 01.03.2018 року №133-рш), складає 400,27 грн.;

27.04.2018 року - 15.05.2018 року, суму боргу в розмірі 10 424,94 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0% (рішення НБУ від 01.03.2018 року №133-рш), складає 184,51 грн.,

а разом 1 323,22 грн., які підлягають стягненню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача штраф у сумі 3 905,38 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Так, штраф застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Пунктом 7.4 договору встановлено, що у випадку прострочки відповідачем оплати вартості товару більше ніж на 60 календарних днів вважається, що відповідач необґрунтовано відмовився від оплати товару та зобов'язаний сплатити на користь позивача, крім установленої договором пені (п. 7.1), штраф за ухилення від оплати у розмірі 30% від вартості отриманого та не оплаченого в строк товару.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2017 року та 27 грудня 2017 року, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 13 017,94 грн.

Судом встановлено, що відповідач повинна була розрахуватись із позивачем за отриманий товар протягом двадцяти календарних днів.

Так, за видатковими накладними №1322653, №1322654, №1322655, №1323483 відповідач повинна була розрахуватись до 09.01.2018 року, а за видатковими накладними №1346218, №1346255, №1346219, №1346256, №1346641 до 16.01.2018 року.

Відтак, відповідач прострочила оплату вартості товару більше, ніж на шістдесят календарних днів.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідач доказів, що спростовували б доводи позивача або підтверджували б своєчасну оплату поставленого товару, суду не надала.

Так, вимога позивача про стягнення з відповідача 3 905,38 грн. штрафу за несвоєчасну оплату товару є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення штрафу, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 120,98 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 455,71 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд вважає, що три проценти річних за видатковими накладними: №1322653, №1322654, №1322655 та №1323483 від 20.12.2017 року, враховуючи період заборгованості з:

10.01.2018 року до 16.01.2018 року, складає 7 днів, тому три проценти річних від суми 7 147,12 грн. становлять 4,11 грн.;

за видатковими накладними: №1322653, №1322654, №1322655, №1323483 від 20.12.2017 року та №1346218, №1346255, №1346219, №1346256, №1346641 від 27.12.2017 року, враховуючи період заборгованості з:

17.01.2018 року до 18.03.2018 року, складає 61 день, тому три проценти річних від суми 13 017,94 грн. становлять 65,27 грн.;

19.03.2018 року до 26.04.2018 року, складає 39 днів, тому три проценти річних від суми 11 017,94 грн. становлять 35,32 грн.;

27.04.2018 року до 15.05.2018 року, складає 19 днів, тому три проценти річних від суми 10 424,94 грн. становлять 16,28 грн.,

а разом 120,98 грн., які підлягають стягненню.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Так, сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції (за видатковими накладними: №1322653, №1322654, №1322655 та №1323483 від 20.12.2017 року) за січень 2018 року - 101,5% (УК №30 від 13.02.2018 року) від суми 7 147,12 грн. складає 107,21 грн.; (за видатковими накладними: №1322653, №1322654, №1322655, №1323483 від 20.12.2017 року та №1346218, №1346255, №1346219, №1346256, №1346641 від 27.12.2017 року) за лютий 2018 року - 100,9% (УК №49 від 14.03.2018 року), березень 2018 року - 101,1% (УК №70 від 12.04.2018 року), від суми 13 017,94 грн. складає 260,36 грн.; за квітень 2018 року - 100,8% (УК №89 від 12.05.2018 року) від суми 11 017,94 грн. складає 88,14 грн., а разом 455,71 грн., які підлягають стягненню.

Згідно з ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. ч. 2, 3 ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 216, ст. 218, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232, ч. 1 ст. 264 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 530, ст. 549, ч. ч. 1, 2 ст. 551, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ст. 627, ч. 1 ст. 628, ст. 655, ч. 1 ст. 656, ст. 663, ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 11, ст. ст. 12 - 15, ст. 18, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ст. 86, ч. 1 ст. 123, ч. 9 ст. 129, ч. 9 ст. 165, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ст. 236, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити повністю позов товариства з обмеженою відповідальністю "ТС ПЛЮС" до фізичної особи - підприємця Заровни Людмили Михайлівни про стягнення заборгованості у сумі 16 230,23 грн.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Заровни Людмили Михайлівни (07100, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ТС ПЛЮС" (03115, м. Київ, вулиця М. Краснова, будинок 27, ідентифікаційний код 36264680) 10 424,94 грн. (десять тисяч чотириста двадцять чотири грн. 94 коп.) основного боргу; 1 323,22 грн. (одну тисячу триста двадцять три грн. 22 коп.) пені; 3 905,38 грн. (три тисячі дев'ятсот п'ять грн. 38 коп.) штрафу; 120,98 грн. (сто двадцять грн. 98 коп.) трьох процентів річних; 455,71 грн. (чотириста п'ятдесят п'ять грн. 71 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 1 762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві грн. 00 коп.) витрат на сплату судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 23.07.2018 року.

Суддя С. Грабець