ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 906/895/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Олевської міської ради Житомирської області

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 (у складі колегії суддів: Савченко Г.І. (головуючий), Демидюк О.О., Павлюк І.Ю.)

у справі № 906/895/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Олевське орендне підприємство теплових мереж"

до Олевської міської ради Житомирської області

про стягнення 200 534,39 грн,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Олевське орендне підприємство теплових мереж" (далі - ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж") звернулося до суду з позовом до Олевської міської ради Житомирської області (далі - Рада) про стягнення 200 534,39 грн заборгованості з різниці цін/тарифів за надані комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення для населення м. Олевськ за 2016 рік, посилаючись на те, що згідно чинного законодавства відповідач має відшкодувати з місцевого бюджету різницю між затвердженим розміром тарифів та економічно обґрунтованими витратами позивача на виробництво цих послуг.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.01.2018 у задоволенні позову відмовлено з мотивів безпідставності позовних вимог.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з Ради на користь ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" 200 534,39 грн з різниці тарифів.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у квітні 2018 року Рада подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційну скаргу Рада обґрунтовує неналежною оцінкою судом апеляційної інстанції обставин справи на предмет доведеності заявлених позивачем вимог щодо стягнення заборгованості з різниці цін/тарифів за надані комунальні послуги, що призвело до неправильного вирішення спору та безпідставного задоволення позову.

ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" у відзиві на касаційну скаргу вважає її необґрунтованою, а постанову суду апеляційної інстанції просить залишити без змін, зауважуючи про правильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідно до статуту ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" є правонаступником Олевського орендного підприємства теплових мереж, предметом діяльності якого є, зокрема, діяльність у сфері комунальних послуг: постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; забір, очищення та постачання води; каналізація, відведення й очищення стічних вод; комплексне обслуговування об'єктів; збирання, вивезення, оброблення й видалення відходів, тощо.

ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" протягом 2016-2017 років неодноразово зверталося до Ради з проханням відшкодувати заборгованість з різниці в тарифах за 2016 рік за надані населенню послуги з утримання будинків та централізованого водопостачання та водовідведення, що підтверджується листами від 15.05.2016 № 58, від 18.08.2016 № 173, від 06.11.2016 № 266, від 17.02.2017 № 45, від 01.06.2017 № 91, а також надсилало на адресу Ради акти звірки взаєморозрахунків, у яких відображено заборгованість з різниці від ціни за надані населенню послуги станом на 01.01.2016, 30.08.2016, 19.10.2017.

У відповідь на звернення позивача Рада повідомляла наступне:

- у листі від 16.08.2016 № 866 відповідач зазначав, що ініціював питання про необхідність приведення тарифів за комунальні послуги до економічно обґрунтованих, але впродовж 6-ти місяців 2016 року жодних звернень щодо врегулювання даного питання від надавача послуг не надходило;

- у листі від 01.09.2016 № 939 Рада проінформувала позивача, що питання стосовно відшкодування різниці від ціни за послуги з водопостачання та водовідведення населенню міста буде розглянуте на постійній комісії міської ради з питань планування, бюджету та комунальної власності з наступним розглядом на сесії за підсумками 9-ти місяців 2016 року;

- у листі від 28.10.2016 № 1118 Рада повідомила позивача, що станом на 27.10.2016 за даними бухгалтерського обліку, заборгованість Ради перед ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" відсутня, у зв'язку із чим відсутні підстави для підписання акта звірки;

- у листі від 14.02.2017 № 170/1 Рада повідомила позивача про те, що відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 02.03.2012 № 309 "Про затвердження Порядку реєстрації та обліку бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України" заборгованості з різниці від ціни за надані послуги населенню з водопостачання та водовідведення за бухгалтерським обліком станом на 01.01.2017 за Радою не рахується /а.с. 47/;

- у листі від 21.07.2017 № 1475 Рада зазначала, що впродовж 2015-2016 років виконком міської ради відповідно до звернень позивача затверджував тарифи на житлово-комунальні послуги (рішення від 05.08.2015 № 132, від 28.07.2016 № 143) на рівні економічно-обґрунтованих витрат відповідно до поданих товариством розрахунків.

Також судом установлено, що відповідно до рішень виконавчого комітету Олевської міської ради від 11.07.2016 № 153, від 11.07.2016 № 154 погашено різницю в тарифі у розмірі 40 000,00 грн та 75 329,66 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 17.05.2016 № 1 та від 14.07.2016 № 1, що становить 115 329,66 грн і підтверджено представником відповідача в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ТОВ "Олевське орендне підприємство теплових мереж" обґрунтовувало вимоги тим, що у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості послуг до тарифів, які затверджені органом місцевого самоврядування, заборгованість з різниці цін/тарифів за надані комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення населенню м. Олевськ за 2016 рік становить 200 534,39 грн, які позивач просив стягнути на свою користь з Ради.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

За положеннями пункту 2 частини 1 статті 7 цього Закону до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець має право розробляти і подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством.

За змістом статті 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Такий порядок встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869.

Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад розробляється і затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Відповідно до частини 4 статті 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Центральні органи виконавчої влади, національні комісії, що здійснюють державне регулювання у відповідній сфері, несуть відповідальність за наслідки встановлення або регулювання цін/тарифів, що змінюються ними відповідно до їхніх повноважень.

Встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається.

У разі зміни цін/тарифів на послуги/товари центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідній сфері, які призвели до непередбачених витрат виконавців/виробників, центральні органи виконавчої влади зобов'язані відшкодувати в повному обсязі збитки, зумовлені такими змінами, протягом поточного фінансового року та до затвердження нового бюджету.

Спори щодо формування та встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вирішуються в судовому порядку.

Як установлено судом апеляційної інстанції, позивач згідно з листом від 31.05.2016 № 68 подав Раді розрахунки планового тарифу на централізоване водопостачання та водовідведення для Олевського орендного підприємства теплових мереж, зазначивши, що тариф сформовано у відповідності до вимог Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" від 01.06.2011 № 869 (із змінами) та розраховано на основі економічно обґрунтованих планових витрат з урахуванням розрахункового прибутку та податку на додану вартість. У цьому зверненні позивач порушував питання щодо розгляду та встановлення тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення в розмірі економічно обґрунтованих з урахуванням розрахункового прибутку та ПДВ: плановий тариф з водопостачання - 31,36 грн. за куб. м і плановий тариф з водовідведення - 13,63 за куб. м.

Натомість рішенням виконавчого комітету Олевської міської ради від 28.07.2016 № 143 "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення Олевському орендному підприємству теплових мереж" цьому підприємству встановлено тариф на послуги з централізованого водопостачання, а саме: для споживачів І-ї групи - населення за 1 куб. м. - 27,76 грн, для споживачів ІІ-ї групи - бюджетні установи за 1 куб.м. - 30,59 грн, для споживачів ІІІ-ї групи - госпрозрахункові підприємства за 1 куб.м. - 30,59 грн. Встановлено Олевському орендному підприємству теплових мереж тариф на послуги з централізованого водовідведення, а саме: для споживачів І-ї групи - населення за 1 куб. м. - 11,44 грн, для споживачів ІІ-ї групи - бюджетні установи за 1 куб.м. - 13,28 грн, для споживачів ІІІ-ї групи - госпрозрахункові підприємства за 1 куб.м. - 13,28 грн.

У сукупності оцінивши надані сторонами докази з урахуванням фактичних обставин встановлених у справі, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків:

- згідно з розрахунком позивача, обсяг різниці між діючим тарифом і фактичною собівартістю наданих населенню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 31.05.2016 по 31.08.2016 становить: з водопостачання 3,60 грн та з водовідведення 2,19 грн. Ураховуючи вказану різницю між діючим тарифом і фактичною собівартістю, обсяг заборгованості за послуги, надані позивачем з централізованого водопостачання та водовідведення у 2016 році, становить 144 563,79 грн та 55 970,60 грн, відповідно, що загалом становить 200 534,39 грн.

- зазначене підтверджено: звітом про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємств від надання послуг водопостачання та водовідведення за 2016 рік; зведеним кошторисом фактичних витрат на централізоване водопостачання та водовідведення для І групи споживачів населення за січень-серпень 2016 та вересень-грудень 2016 року; при такому розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат з водопостачання та водовідведення враховано: обсяги реалізації, прямі матеріальні витрати (електроенергія, матеріали, витрати на оплату праці, ПММ), інші прямі витрати (амортизація, єдиний внесок на з/п, спецвикористання води, надра, лабораторне дослідження, скиди) загальновиробничі витрати (витрати на оплату праці, єдиний внесок на з/п, інші витрати), виробнича собівартість: адміністративні витрати (витрати на оплату праці, єдиний внесок на з/п, інші витрати, послуги банку), витрати на збут (витрати на оплату праці, єдиний внесок на з/п, інші витрати), що узгоджується з порядком формування тарифів на відповідний вид послуг, встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869.

Водночас судом апеляційної інстанції зауважено, що відповідачем не надано розрахунків, які б підтверджували обґрунтованість тарифу на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які встановлено рішенням виконавчого комітету Олевської міської ради від 28.07.2016 № 143, як і не спростовано належними і допустимими доказами необґрунтованість розрахунків витрат на централізоване водопостачання та водовідведення, які подані відповідачем.

Отже, посилання у касаційній скарзі Ради на неврахуванням судом апеляційної інстанції складових чинників розрахунку відповідно до положень статей 21, 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 є безпідставними, з огляду на недоведеність відповідачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Доводи скаржника про відсутність у нього обов'язку надавати будь-які розрахунки, а також посилання на не вжиття судом апеляційної інстанції всіх заходів спрямованих на забезпечення рівності у змагальності сторін з надання до суду можливих доказів, не ґрунтуються на нормах процесуального закону, якими, зокрема, статтею 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) визначено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Також, судом апеляційної інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги посилання відповідача на те, що відшкодування органами місцевого самоврядування різниці в тарифах за рахунок коштів місцевого бюджету можливо лише за умови наявності відповідної програми, якої Радою не приймалося, а також на підставі договору про відшкодування різниці в тарифах, оскільки за встановлених судом обставин позивач неодноразово намагався вирішити відповідні питання шляхом направлення звернень до міської ради з проханням про відшкодування різниці в цінах/тарифах за надані комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення для населення м. Олевськ за 2016 рік, проте, Радою не вжито необхідних заходів щодо прийняття програми про відшкодування різниці в тарифах, внесення відповідних витрат до місцевого бюджету, як і не укладено відповідного договору.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин у справі дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем порушено право позивача на відшкодування різниці в цінах/тарифах за надані комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення для населення за 2016 рік, тому позов підлягає задоволенню.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо пред'явлення позову до неналежного відповідача, яким у спірних правовідносинах має бути виконавчий орган Ради, спростовуються тим, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції Рада заявляла про відсутність на даний час у виконавчого органу статусу юридичної особи, тому судом апеляційної інстанції правомірно зазначено, що оскільки виконавчий комітет Олевської міської ради самостійно не може нести фінансово-господарську відповідальність, то така відповідальність в даному випадку покладається на Раду, структурним підрозділом якої є виконавчий комітет.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного господарського суду, суд касаційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують установленого судом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, яких у цьому випадку немає.

Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені судом, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК, колегія суддів зазначає, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції постановлена із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Олевської міської ради Житомирської області залишити без задоволення.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 у справі № 906/895/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий