КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2018 р. Справа№ 910/23343/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Петрик М.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Халпахчієва Є. В. - адвокат; ордер 360608;

від відповідача Бурвікова І.Ю. - представник за довіреністю № 01-23/94 від 09.07.2018 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 року

у справі № 910/23343/17 (суддя Демидов В.О., повний текст рішення складено 16.04.2018 р.)

за позовом Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення

до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України"

про стягнення 5 769 365,01 грн.

В С Т А Н О В И В:

Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" про стягнення заборгованості у розмірі 5 769 365,01 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 року у справі № 910/23343/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема апелянт вказав, що судом першої інстанції не було досліджено постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 р. у справі № 910/2337/17, в якій встановлено факт отримання ПАТ «НСТУ» телекомунікаційних послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. Також позивач вказував, що у судових засіданнях представником відповідача не заперечувався факт надання Концерном РРТ телекомунікаційних послуг.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 року у справі № 910/23343/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 року відкрито провадження по справі № 910/23343/17 та призначено її до розгляду на 19.06.2018 року.

01.06.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 р. залишити без змін.

Відповідач, заперечуючи проти доводів апелянта, зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного (реального) надання послуг щодо розповсюдження програм у домівки безпровідними мережами, в той же час як рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 р., яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 р. та постановою Верховного суду від 11.04.2018 р., у справі № 910/2337/17 відмовлено у задоволенні позову Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання контракту на суму 5 769 365,01 грн. укладеним, а тому суд першої інстанції законно та обґрунтовано прийшов до висновку щодо безпідставності позовних вимог позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 р. було оголошено перерву у судовому засіданні до 10.07.2018 р.

Представник позивача у судовому засіданні 10.07.2018 р. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.07.2018 р. проти апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн) є державним господарським об'єднанням підприємств, створеним наказом Державного комітету України по зв'язку №102 від 04.10.1991 р. "Про створення Концерну РТТ", заснованим на державній власності, яке належить до сфери управління Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Згідно з п. 2.2 статуту Концерну в редакції, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України №933 від 17.05.2016 р., предметом діяльності Концерну, зокрема, є надання послуг із технічного обслуговування й експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж супутникового, ефірного теле- та радіомовлення, багатоканальних мереж; трансляція та ретрансляція програм телерадіомовлення; надання телекомунікаційних послуг споживачам, операторам цифрових телекомунікаційних мереж; провадження діяльності оператора і провайдера телекомунікацій багатоканальних телемереж та у сфері цифрових мультимедійних послуг.

Діяльність Концерну регулюється положеннями Закону України "Про телекомунікації" та Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 р. (зі змінами та доповненнями).

Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (далі - Телерадіокомпанія) є юридичною особою, що утворена шляхом перетворення Національної телекомпанії України відповідно до Закону України "Про суспільне телебачення і радіомовлення України", постанов Кабінету Міністрів України №693 від 07.11.2014 р. "Про утворення публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" та №567 від 05.08.2015 р. "Деякі питання утворення публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

Відповідно до п. 14 статуту Телерадіокомпанії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1039 від 28.12.2016 р., предметом діяльності Телерадіокомпанії, зокрема, є діяльність у сфері телевізійного мовлення; виробництво кіно- та відеофільмів, телевізійних програм; розповсюдження кіно- та відеофільмів, телевізійних програм.

Телерадіокомпанія є правонаступником прав і обов'язків Національної телекомпанії України та при здійсненні своєї діяльності керується Законом України "Про телебачення і радіомовлення".

25.11.2016 р. відповідач оприлюднив повідомлення за предметом закупівлі ДК 016:2010:61:20:5 (92200000-3) про намір Телерадіокомпанії укласти з Концерном договір про надання послуг щодо розповсюдження програм у домівки бездротовими мережами (телекомунікаційних послуг з трансляції програм замовника, вироблених для державних потреб) у кількості 2475,6 годин за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. з ціновою пропозицією 3 518 201,18 грн.

14.12.2016 р. Телерадіокомпанією направлено Концерну (лист вих.№03-09/3551) проект державного контракту про закупівлю послуг для забезпечення потреб держави в 3 примірниках, умови якого викладено відповідно до змісту повідомлення про намір укласти договір від 25.11.2016. Вказаний проект отримано позивачем 16.12.2016 р.

Листом вих.5957/9-06 від 21.12.2016 р. Концерн повернув Телерадіокомпанії підписаний проект договору разом з протоколом розбіжностей, в якому викладено у новій редакції пункт 3.1 державного контракту (змінено ціну контракту на суму 5 783 503,09 грн.) та додатки 1, 2, 3 до контракту (вказано більшу потужність технічних засобів).

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №083 підписаний позивачем проект контракту з протоколом розбіжностей отримано відповідачем 27.12.2016 р.

Листом вих.№03-09/85 від 17.01.2017 р. Телерадіокомпанією висловлені заперечення проти укладення договору на умовах, викладених Концерном у протоколі розбіжностей, проте спір на вирішення суду відповідачем не передано.

27.01.2017 р. листом № 201/4-06 Концерн направив на адресу Телерадіокомпанії переліки технічних засобів КРРТ за Контрактом за серпень-грудень 2016 року, рахунки та Акти за серпень-грудень 2016 року на загальну суму 5769365.01 грн.

Телерадіокомпанія листом від 06.02.2017 р. № 01-08/203 повернула переліки технічних засобів КРРТ по Контракту та Договору за серпень-грудень 2016 року, рахунки та Акти виконаних робіт №1644,1655,1649,1646,1648,1652 за серпень-грудень 2016 року, у зв'язку з відсутністю укладених договорів та контрактів між сторонами.

Позивач вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для відмови від оплати фактично отриманих послуг від позивача навіть за відсутності укладеного між сторонами договору, у зв'язку з чим позивачем було подано позов про стягнення з відповідача 5 769 365,01 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статі 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статі 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судами встановлено, що спір між сторонами виник щодо оплати телекомунікаційних послуг, наданих в межах державного замовлення. При цьому позивач - скаржник стверджує про виникнення у відповідача обов'язку з оплатити телекомунікаційних послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. через те, що вказані послуги були фактично надані позивачем, в той час як факт отримання вказаних послуг відповідачем не заперечувався.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 179 цього ж кодексу майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень.

Згідно з частиною 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За результатом аналізу викладених норм законодавства колегія суддів дійшла до висновку про те, що укладення між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, господарських договорів допускається у формі єдиного документа, підписаного сторонами, або у спрощений спосіб, як це передбачено частиною 1 статті 181 ГК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно постанови КМУ від 13.07.2004 р. "Про затвердження положення про державне замовлення на виробництво і розповсюдження теле- та радіопрограм", закупівля послуг з трансляції радіопрограм здійснювалась шляхом формування та виконання державного замовлення.

Надання телекомунікаційних послуг врегульовано зокрема положеннями Закону України "Про телекомунікації", а надання (отримання, купівля) послуг за державним замовленням - ГК України та Законом України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до ст. 13 ГК України, державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб'єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Державний контракт - це договір, укладений державним замовником від імені держави з суб'єктом господарювання - виконавцем державного замовлення, в якому визначаються економічні та правові зобов'язання сторін і регулюються їх господарські відносини. Поставки продукції для пріоритетних державних потреб забезпечуються за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел фінансування, що залучаються для цього, в порядку, визначеному законом. Засади та загальний порядок формування державного замовлення на поставку (закупівлю) продукції, виконання робіт, надання послуг для задоволення пріоритетних державних потреб визначаються законом.

Договори за державним замовленням укладаються між визначеними законом суб'єктами господарювання - виконавцями державного замовлення та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов'язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення. Держава в особі Кабінету Міністрів України виступає гарантом за зобов'язаннями державних замовників. Укладення сторонами договору за державним замовленням (державного контракту) здійснюється в порядку, передбаченому статтею 181 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством. Державний контракт укладається шляхом підписання сторонами єдиного документа (ч.ч. 1-3 ст. 183 ГК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги надаються відповідно до законодавства. Умовами надання телекомунікаційних послуг є: укладення договору між оператором, провайдером телекомунікацій і споживачем телекомунікаційних послуг відповідно до основних вимог до договору про надання телекомунікаційних послуг, установлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації; оплата замовленої споживачем телекомунікаційної послуги.

Зі змісту наведених норм законодавства слід зробити висновок про те, що правовідносини з надання (отримання) телекомунікаційних послуг за державним замовленням здійснюється на підставі договору, оформленого в письмовій формі у вигляді єдиного документа.

Обставини укладення сторонами договору у письмовій формі у вигляді єдиного документа та з дотриманням процедури та порядку, передбаченому Законом України "Про публічні закупівлі", договору (державного контракту) з надання позивачем відповідачу телекомунікаційних послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. встановлювались в межах розгляду справи № 910/2337/17 за позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» про визнання укладеним контракту між Концерном радіомовлення, радіозв'язку та телебачення та Національною телекомпанією України за цінами, визначеними в додатку № 1 до державного контракту, в додатку № 2 до державного контракту, в додатку № 3 до державного контракту в редакції, викладеній Концерном радіомовлення, радіозв'язку та телебачення у прохальній частині позовної заяви.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 р., яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 р. та постановою Верховного суду від 11.04.2018 р. у справі № 910/2337/17 було відмовлено у задоволені вказаних позовних вимог.

У вказаному рішенні встановлено, що контракт про надання телекомунікаційних послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. між Концерном та Телерадіокомпанією укладено не було, оскільки сторони не досягли усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що відсутність договору між сторонами стосовно надання відповідних послуг у спірний період не звільняє відповідача від виконання своїх зобов'язань, оскільки, як було встановлено вище, правовідносини з надання (отримання) телекомунікаційних послуг за державним замовленням здійснюється на підставі договору, оформленого в письмовій формі у вигляді єдиного документа, в той час як договір між сторонами щодо надання телекомунікаційних послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. укладений не був.

Крім того, в рішенні Господарського суду м. Києва від 12.04.2017р. у справі 910/2337/17 не встановлювався факт надання послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. а встановлювались правові підстави для можливості укладення договору на надання телекомунікаційних послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. між Концерном та Телерадіокомпанією.

Надані позивачем акти виконаних робіт не можуть слугувати належним правовим обґрунтуванням розрахунку заявленої до стягнення суми, зважаючи на відсутність погодження між сторонами тарифів, які застосовані позивачем у спірні періоди, та відмову від підписання відповідачем актів приймання-передачі наданих послуг у спірні періоди. Розмір заявленої позивачем заборгованості не підтверджується належними та допустимими доказами.

Правова позиція щодо не можливості стягнення заборгованості за телекомунікаційні послуги без укладеного договору узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 04.07.2018 р. у справі № 910/22535/16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність обов'язку відповідача з оплати вартості телекомунікаційних послуг за період з 01.08.2016 р. по 31.12.2016 р. у сумі 5 769 365,01 грн., у зв'язку з чим судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному рішенні, а тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 р. у справі № 910/23343/17.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 р. у справі № 910/23343/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2018 р. у справі № 910/23343/17 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/23343/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 16.07.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко