РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

05 липня 2018 року Справа № 903/221/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Оснастка"

на рішення господарського суду Волинської області від 21.05.2018р.

(ухвалене о 11:42 год. у м. Луцьку, повний текст складено 22.05.2018р.)

у справі № 903/221/18 (суддя Войціховський В.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Оснастка"

до відповідача ОСОБА_1 "Нововолинськводоканал" Житлово-Комунального обєднання Нововолинської міської ради

про стягнення 32 397,52 грн.

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Оснастка" звернулось до господарського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 "Нововолинськводоканал" Житлово-Комунального обєднання Нововолинської міської ради про стягнення 32 397,52 грн., в тому числі 25 644,52грн. заборгованості по сплаті орендних платежів згідно договору №10-06/15 оренди обладнання (силового електротехнічного) від 01.03.2015р., 3128,41грн. пені та 3624,59 грн. 30% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору неналежним чином виконав взяті на себе зобов'язання зі своєчасної сплати обумовлених договором орендних платежів внаслідок чого за ним утворилась заборгованість.

Крім того, позивач, з посиланням на п. 9.1 договору №10-06/15 від 01.03.2015р. та ст. 625 ЦК України просив стягнути на свою користь пеню в сумі 3128,41грн., 30% річних у розмірі 3624,59 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 21.05.2018 у справі № 903/221/18 позов задоволено частково; присуджено до стягнення з ОСОБА_1 "Нововолинськводоканал" Житлово-Комунального обєднання Нововолинської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Оснастка" 11 946,88 грн. заборгованості по орендній платі, 297,86грн. пені, 300,19 грн. тридцяти процентів річних, а всього 12 544,93грн., 682,28 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору. В позові в частині стягнення з відповідача 13 697,64грн. заборгованості по орендній платі, 2 830,55грн. пені, 3 324,40грн. тридцяти процентів річних позивачу відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції з посиланням на приписи ст.ст. 11, 546, 625, 628, 795 Цивільного кодексу України та ст.ст. 173, 230,231, 283, 286 Господарського кодексу України встановив факт не повної сплати відповідачем орендних платежів за договором оренди № 10-06/15 від 01.03.2015р. за період з березня 2015р. по грудень 2016р., і відповідно прийшов до висновку про доведеність позовних вимог. Однак позов задовольнив часткового через помилковість та невідповідність договору заявленого до стягнення розміру орендної плати та штрафних санкцій.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що помісячний розмір того чи іншого орендного платежу позивачем визначено з врахуванням п. 4.2 договору оренди від 01.03.2015р., а також з врахуванням п. 4.5 договору оренди (розмір орендної плати коригується відповідно до встановленого індексу інфляції за даний період). Констатував, що такі розрахунки орендної плати встановлено лише за березень та квітень місяці 2015 року, а в подальших місяцях базову величину орендної плати було визначено в порядку зростання з врахуванням проіндексованої суми за попередній період. При цьому індексація розміру орендної плати проводилась позивачем з врахуванням індексу інфляції, встановленого Держкомстатом України не за поточний місяць оренди, як це встановлено п. 4.5 договору оренди, а з врахуванням величини інфляційних процесів попереднього місяця.

Місцевим судом було здійснено власний розрахунок величини орендної плати, що підлягає до стягнення та здійснено відповідний перерахунок штрафних санкцій на основі вказаної величини орендної плати.

Суд першої інстанції зазначив, що факт передачі силового електротехнічного обладнання - трансформаторної підстанції КТП-400 відповідачу за актом прийому-передачі №20 від 19.02.2009р. встановлено в межах справи №903/474/15, і констатував преюдиціальний характер вказаних обставин.

Також, місцевим судом відхилено доводи відповідача, що оскільки листом від 30.10.2015р. №856 ОСОБА_1 "Нововолинськводоканал" Житлово-Комунального обєднання Нововолинської міської ради повідомило позивача про розірвання з 01.12.2015р. договору оренди, то договір припинив свою дію з вказаної дати. При цьому суд зазначив, що договір може вважатись припиненим лише після фактичного повернення майна за відповідним актом приймання-передачі обєкту-оренди, чого сторонами зроблено не було.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Публічне акціонерне товариство "Оснастка" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій скаржник просить рішення господарського суду Волинської області від 21.05.2018р. у справі № 903/221/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити у повному обсязі позовні вимоги ПАТ "Оснастка".

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ПАТ "Оснастка", вказує, що оскаржуване рішення прийняте за неповного з'ясування обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

З посиланням на ст. 284 ГК України, п. 13 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995р. № 786 вказує, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць ним визначався шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, що оприлюднюється Державним комітетом статистики України.

Зазначає, що плата за користування майном, яке не належить до державної або комунальної форми власності установлюється за домовленістю між орендарем та орендодавцем.

Доводить, що у договорі сторони погодили індексувати орендну плату, і оскільки договір було укладено 01.03.2015р., то з врахуванням базової орендної плати за березень 2015 року у розмірі 2043,58 грн. та індексу інфляції 110,8 % - розмір орендної плати за квітень має становити 2264,29 грн.

Вказує, що подібної методики слід дотримуватися і стосовно інших місяців за якій нараховувалась орендна плата.

Продовжує, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у стягненні 2 830,55грн. пені, 3 324,40грн. тридцяти процентів річних, хоча нарахування штрафних санкції, у розмірі визначеному позивачем, відповідає ст.232 ГК України та п.9.1 Договору оренди.

Підсумовує, що просить рішення господарського суду Волинської області від 21.05.2018р. у справі № 903/221/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити у повному обсязі позовні вимоги ПАТ "Оснастка".

Від ОСОБА_1 "Нововолинськводоканал" Житлово-Комунального обєднання Нововолинської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого відповідач просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач пояснює, що вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Вказує, що судом правомірно зроблено висновок про помилковість визначеної позивачем величини помісячних розмірів орендної плати, з огляду на невідповідність таких величин положенням договору оренди обладнання №10-06/15 від 01.03.2015р.

Констатує, що місцевий суд проаналізувавши дати підписання актів про проведення взаєморозрахунків між сторонами та врахувавши трьохсторонню угоду про зменшення боргу, і взявши до уваги надані позивачем розрахунки дійшов вірного висновку стосовно величини заборгованості по орендній платі, яка в загальному складає 11 946,88 грн.

Також зазначає про помилковості зробленого позивачем розрахунку пені, оскільки відповідне нарахування санкцій здійснювалось на суму заборгованості невірно визначену першочергово, з врахуванням наростаючого підсумку інфляційного процесу, чим порушено положення п.4.3, 4.5 договору №10-06/15 оренди обладнання від 01.03.2015р.

Продовжує, що не погоджується з наданим позивачем розрахунком 30% річних, позаяк нарахування здійснювалось на невірно визначену суму заборгованості по орендній платі, з врахуванням наростаючого підсумку інфляційного процесу, в порушення умов п.4.3, 4.5 договору оренди від 01.03.2015р.

Підсумовує, що вважає вірним зроблений судом розрахунок основної заборгованості, пені та 30% річних, з огляду на що просить рішення господарського суду Волинської області від 21.05.2018р. у справі № 903/221/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 01.03.2015р. між Публічним акціонерним товариством "Оснастка" (Орендодавець) та ОСОБА_1 "Нововолинськводоканал" Житлово-Комунального обєднання Нововолинської міської ради (Орендар) був укладений договір оренди обладнання (силового електротехнічного) № 10-06/15 (т.1, а.с.9-10).

Згідно з п. 1.1, 1.2, 1.3 вказаного договору Орендодавець надає, а Орендар приймає, в тимчасове платне користування - трансформаторну підстанцію КТП-400, інв. №1208. Майно, що орендується (силове електротехнічне обладнання) повинно бути передано Орендодавцем та прийнято Орендарем протягом 3 днів з моменту підписання даного договору згідно акту прийому-передачі в технічно справному стані. У випадку не підписання сторонами акту прийому-передачі на протязі трьох днів з моменту підписання договору, даний договір вважається не укладеним.

Відповідно до п.4.2 Договору орендна плата за користування орендованим майном за базовий (березень) місяць становить 2043,58 грн.

Розмір орендної плати коригується Орендодавцем, в зв'язку із зміною економічної ситуації, цін, тарифів, а також при зміні законодавчих актів України, відповідно до встановленого індексу інфляції за даний період (п.4.5 Договору).

Порядок повернення майна орендодавцю сторони погодили у розділі 8 Договору. Згідно п.8.2 Орендодавець (Орендар) зобов'язаний за 14 днів попередити Орендаря (Орендодавця) про припинення дії договору оренди.

У момент підписання акту прийому-передачі майна, Орендар підписує акт звірки взаємних розрахунків з Орендодавцем, після чого передає Орендодавцю орендоване майно. Наявність перелічених документів підтверджує факт закінчення терміну дії договору (п.8.3 Договору).

Пунктом 9.1 Договору передбачено, наступну відповідальність Орендаря: у випадку прострочення по сплаті орендних платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент проведення розрахунків та 30% річних від простроченої суми за кожен день прострочення. Сума пені виставляється в рахунку за наступний період і є обов'язковою до сплати.

Згідно п. 10.1 Договору, даний Договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору та свої зобов'язання.

Договір оренди підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Передача орендованого майна відповідачу сторонами не заперечується, і, крім того, встановлена в межах справи №903/474/15.

Відповідач, отримавши у користування обладнання, свої зобов'язання за договором оренди, в частині сплати орендної плати, виконав не в повному обсязі, що спонукало позивача звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди № 10-06/15 від 01.03.2015р., в сумі 25644,52 грн., пені в сумі 3128,41 грн. та 30 % річних у сумі 3624,59 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності або відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (надалі-ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України (надалі-ЦК України), кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 3 вказаної статті визначено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові ( ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк ( ч. 1 ст. 759 ЦК України).

Частинами першою та четвертою статті 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 ЦК України унормовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вже зазначалось вище, 01.03.2015р. між Публічним акціонерним товариством "Оснастка" (Орендодавець) та ОСОБА_1 "Нововолинськводоканал" Житлово-Комунального обєднання Нововолинської міської ради (Орендар) був укладений договір оренди обладнання (силового електротехнічного) № 10-06/15.

Відповідач отримавши у користування обладнання, свої зобов'язання за договором оренди, в частині сплати орендної плати, виконав не в повному обсязі, а тому у нього виникла заборгованість.

В апеляційній скарзі ПАТ "Оснастка" доводить правомірність власного розрахунку орендної плати та штрафних санкцій та помилковість висновків місцевого суду стосовно невідповідності вказаного розрахунку умовам договору оренди.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.4.5 Договору розмір орендної плати коригується Орендодавцем, в зв'язку із зміною економічної ситуації, цін, тарифів, а також при зміні законодавчих актів України, відповідно до встановленого індексу інфляції за даний період.

Колегія суддів констатує, що редакція п. 4.5 Договору не дозволяє зробити однозначного висновку, що місцевий господарський суд дотримувався хибного порядку визначення величини орендної плати та методики її коригування на індекс інфляції, з огляду на що апеляційним судом відхиляються доводи скаржника в цій частині.

Апеляційним судом відхиляються посилання скаржника на п. 4, 13 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995р. № 786, оскільки вказана методика застосовується при справлянні плати за оренду майна державного підприємства, організації, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил, інших військових формувань, органами, підрозділами, закладами та установами Держспецзв'язку, рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки), а також майна, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації). Поряд з цим, позивач до вищезазначених категорій не належить.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 11946,88 грн. основної заборгованості за період з березня 2015 року по грудень 2016 року за договором оренди № 10-06/15 від 01.03.2015р.

Стосовно заявлених на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п.9.1 Договору позовних вимог про стягнення 30 % річних у розмірі 3624,59 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що у випадку прострочення по сплаті орендних платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент проведення розрахунків та 30% річних від простроченої суми за кожен день прострочення.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок 30 % річних погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача підлягає 30 % річних в сумі 300,19 грн. Відтак рішення суду першої інстанції в цій частині також є правильним та обґрунтованим.

Щодо заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 3128,41 грн., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст. 546 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі ( ч. 1 ст. 547 ЦК України).

Пунктом 9.1 договору оренди, сторони погодили, що у випадку прострочення по сплаті орендних платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент проведення розрахунків та 30% річних від простроченої суми за кожен день прострочення.

Таким чином, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання своїх зобов'язань за вказаним договором в частині своєчасного виконання зобов'язань по сплаті обумовлених наведеним договорам платежів, що є підставами для стягнення з відповідача пені, вимоги позивача в цій частині є законними та обґрунтованими.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на викладене, апеляційна інстанція, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені, вважає розрахунок місцевого господарського суду арифметично правильним, та таким що здійснений з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог у цій частині та стягнення з відповідача пені в розмірі 297,86 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційних скаргах обставин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Оснастка" - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 21.05.2018р. у справі № 903/221/18 - без змін.

2. Справу № 903/221/18 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.