ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2018 р.Справа № 922/1171/16

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Калініченко Н.В.

судді: Кухар Н.М. , Добреля Н.С.

секретар судового засідання Каюков Ю.В.

за участі представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № б/н від 19.09.2017 року

відповідача - не зявився

3-ї особи - не зявився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", м. Київ до приватного підприємства "Алекс Плюс", м. Харків, 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2, м. Харків про звернення стягнення на предмет іпотеки

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно-апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/1171/16

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа № 922/1171/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до приватного підприємства "Апекс-Плюс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2, про: звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № CM-SME-702/203/2007 від 21 грудня 2007 р., яка складається з заборгованості, встановленої рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.08.2010 р. по справі № 2-4588/10 у розмірі 1 536 803, 36 грн. та складається з заборгованості по тілу кредиту - 174 177,10 доларів США, що є еквівалентом у гривні - 1 389 933,26 грн., заборгованості по відсоткам - 13 975,39 доларів США, еквівалент у гривні станом на дату винесення рішення - 111 523,61 грн. та заборгованості за пенею в розмірі 35 346,10 грн. шляхом визнання за ТОВ "ОТП Факторинг Україна" права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором PM-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 р., а саме: нежитлову будівлю літ. "А-1" загальною площею 110,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, пр. Героїв Сталінграда, будинок, 136 "Г" та належить ПП "Алекс-Плюс" на підставі рішення господарського суду Харківської області від 19.10.2007 р. по справі № 40/449-07, вх. № 11107/4-40, право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" 04.12.2007 р. згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16902967, реєстраційний номер 20332281, номер запису 1996 в книзі 1, з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо)) за ціною не нижчою 665 000,00 грн., визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності; передання предмету іпотеки: нежитлову будівлю літ. "А-1" загальною площею 110,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, пр. Героїв Сталінграда, будинок 136 "Г" та належить ПП "Алекс-Плюс" на підставі рішення господарського суду Харківської області від 19.10.2007 р. по справі № 40/449-07, вх. № 11107/4-40, право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" 04.12.2007 р. згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16902967, реєстраційний номер 20332281, номер запису 1996 в книзі 1 в управління TOB "ОТП Факторинг Україна" на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами. Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 лютого 2017 року (головуючий суддя - Суслова В.В., судді: Добреля Н.С., Кухар Н.М.) у справі призначено судову оціночну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3; провадження по справі зупинено. Розпорядженням керівника апарату господарського суду Харківської області від 15 серпня 2017 року № 783 "Щодо призначення автоматизованого розподілу справи" в зв'язку з відсутністю повноважень судді Суслової В.В., через надходження 14 серпня 2017 року від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3 клопотання (вх. № 1303 від 14 серпня 2017 року) про вирішення питання щодо забезпечення безперешкодного обстеження частини об'єкту дослідження нежитлової будівлі літ. "А-1" (загальною площею 86,9 кв.м.) по пр. Героїв Сталінграда, 136 "Г" в м. Харкові або можливості виконання експертизи за наявними у справі матеріалами і частковому обстеженню, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 922/1171/16. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 серпня 2017 року, для розгляду справи № 922/1171/16 призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Калініченко Н.В., судді: Кухар Н.М., Добреля Н.С. 04 вересня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області, з метою розгляду вище вказаного клопотання, провадження у справі № 922/1171/16 поновлено, призначено розгляд клопотання на 04 вересня 2017 року о 12:30 год. Ухвалою господарського суду Харківської області від 04 вересня 2017 року, задоволено клопотання експерта (вх. № 1303 від 14 серпня 2017 року), провадження у справі № 922/1171/16 зупинено. 21 березня 2018 року до господарського суду Харківської області від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3 супровідним листом (вх. № 423 від 21 березня 2018 року) надійшли матеріали справи № 922/1171/16 з висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 3393 від 14 лютого 2018 року.

Водночас, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, котрим ГПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу XI Перехідних Положень ГПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ГПК України.

02 квітня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області провадження у справі № 922/1171/16 поновлено, призначено справу в порядку загального позовного провадження, почато у справі підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 26 квітня 2018 року. Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 26 квітня 2018 року, відкладено підготовче засідання до 16 травня 2018 року, на підставі ст.ст. 177, 182, п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України. 16 травня 2018 року, протокольною ухвалою господарського суду Харківської області задоволено усне клопотання представника позивача та відкладено підготовче засідання до 24 травня 2018 року, на підставі ст. 42, п. 10 ч. 2 ст. 182 п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України. Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 травня 2018 року, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 30 червня 2018 року. Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 24 травня 2018 року, задоволено клопотання позивача та відкладено підготовче засідання до 19 червня 2018 року, на підставі ст.ст. 42, 169, 170, 177, п. 10 ч. 2 ст. 182, п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України. 19 червня 2018 року, протокольною ухвалою господарського суду Харківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 червня 2018 року, на підставі ч. 5 ст. 185 ГПК України.

В призначене судове засідання 26 червня 2018 року з'явився представник позивача. Відповідач та третя особа своїх уповноважених представників в дане судове засідання не направили, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовими повідомленнями з відміткою поштової установи "за місцем обслуговування" "за закінченим терміном зберігання" та поштовими повідомленнями про вручення поштових відправлень (т.с. 3 арк. спр. 151-155, 156, 163-168, 188-191, 195-198,199-202, 203-207, 209-212). Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача 61162, Харківська обл., м. Харків, пр-т Героїв Сталінграда, буд. 136, корпус Г, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем - копія позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

21 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") та фізичною особою ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір № CM-SME 702/203/2007. Згідно п. 1 договору, цей договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою. Цей договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох частин цього договору, включаючи всі додатки до нього (додатки складають невідємну частину цього договору). Відповідно до п. 2 договору, розмір кредиту, валюта кредиту 180 000,00 доларів США 00 центів; цільове використання кредиту на споживчі цілі; дата остаточного повернення кредиту 22 грудня 2014 року. Банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині № 1 цього договору, а позивальник приймає, зобовязується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі (п. 1.1 ч. 2 договору). За невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань по цьому договору позичальник несе відповідальністю в порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, а саме: за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору (п.п. 4.1, 4.1.1 ч. 2 договору). Сторони наступним прийшли згоди, що в якості забезпечення всіх своїх зобовязань за цим договором позичальник керуючись положеннями чинного законодавства України, в тому числі, але не виключно, положенням ст. 5 Закону України "Про іпотеку" цим передає чи зобовязується забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку банку предмет іпотеки, який є власністю позичальника та/чи майнового поручителя відповідно до правовстановлюючих документів та забезпечити чинність договору іпотеки протягом всього строку дії цього договору (п. 3.1 ч. 2 договору). Згідно до п. 7.2 ч. 2 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (дата договору), включаючи всі додатки до нього (додатки складають невідємну частину цього договору), і діє до виконання сторонами взятих на себе зобовязань по цьому договору в повному обсязі.

21 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") та приватним підприємством "Алекс Плюс" (відповідач по справі) було укладено договір іпотеки № РМ-SME 702/203/2007 (майнова порука). Предметом іпотеки за вказаним договором є нежитлова будівля літ. "А-12" загальною площею 110,1 кв.м., що розташована за адресою: місто Харків, проспект Героїв Сталінграда, буд. № 136 "Г" та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення господарського суду Харківської області від 19.10.2007 року, справа № 40/449-07, вх. № 11107/4-40 згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16902967, реєстраційний номер 20332281, номер запису 1996 в книзі ОСОБА_4 договір іпотеки було укладено для забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_2 його боргових зобовязань за кредитним договором № СМ- SME 702/203/2007. Вимоги, що задовольняються із вартості предмета іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити таки вимоги (далі фактичні вимоги): (а) всі боргові зобовязання, не сплачені боржником, і (б) вимоги стосовного повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням боржником чи іпотекодавцем його зобовязання за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у звязку із реалізацією його прав за цим договором. Іпотечні випадки. Іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин (далі іпотечні випадки): (а) несплати боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; (б) порушення іпотекодавцем будь-якого із їх зобовязань за ст. 5 цього договору; (в) інших обставин, передбачених чинним законодавством України. Обрання порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує: а) права іпотекодержателя звернутися до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; б) права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Поза судове врегулювання. Цим сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право самостійно обрати такі шляхи позасудового врегулювання: іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України. Цим договором сторони дійшли згоди, що ціна продажу предмета іпотеки у випадку його продажу іпотекодержателем, буде визначатися наступним чином: а) початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки; при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту а) цього пункту, протягом одного місяця з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але не повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведеної незалежної оцінки і зменшеної на 10 (десять) відсотків; при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту б) цього пункту, протягом двох місяців з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної га 20% (двадцять) відсотків. При виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення (цінним листом або листом з повідомлення про вручення за адресою, вказаною в цьому договорі) із зазначенням загальної суми боргових зобовязань та граничного строку погашення боргових зобовязань. У випадку непогашення боржником боргових зобовязань у строк, передбачений у іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобовязань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому іпотекодержатель зобовязаний реалізувати предмет іпотеки протягом 1 (одного) року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобовязань та інші фактичні вимоги. Залишок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобовязань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України (п.п. 6.1, 6.2. 6.3, 6.4, 6.4.1, 6.4.2 договору). Після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки передається, за бажанням іпотекодержателя, іпотекодержателю або іншій особі, зазначеній іпотекодержателем, в управління на період до його реалізації. Управління предметом іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя. Предмет іпотеки передається згідно акту прийому-передач від іпотекодавця до іпотекодержателя впродовж 3 (трьох) робочих днів з дня отримання іпотекодавцем листа іпотекодеражетля про його рішення щодо управління предметом іпотеки (п.п. 7.1, 7.2 договору). Відповідно до п. 9.1 договору, цей договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання боржником зобовязань в повному обсязі та зобовязань іпотекодавця за цим договором.

29 квітня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" (покупець, позивач у справі) та публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" (продавець) було укладено договір-купівлі продажу кредитного портфелю. Відповідно до п. 3.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобовязується сплатити на користь продавця винагороду. Права, що переходять до покупця за кредитними договорами у звязку з продажем кредитного портфелю: а) З урахуванням положень 3.4 нижче, покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами до боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій. б) Право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами з дати набрання чинності. в) На умовах, передбачених договором комісії, право вимагати від продавця перерахування будь-яких та усіх коштів, отриманих ним від боржників в реалізації заставного майна (п. 3.3 договору). Як вбачається з Витягу з додатку № 1 до вказаного договору позивач набув права вимоги за кредитним договором № СМ-SME 702/203/2007.

29 квітня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" (фактор, позивач по справі) та публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" (клієнт) було укладено договір про відступлення права вимог. Відповідно до п. 1.1. договору, у звязку з укладанням договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 29 квітня 2010 року між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься у додатку № 1 до даного договору (надалі кредитні договори), укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (надалі боржник), що забезпечений іпотекою/заставою за договором іпотеки/договорами застави, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (надалі - договори забезпечення), укладеними між клієнтом (в договорах забезпечення іменується - іпотекодержатель чи заставодержатель) та боржниками/третіми особами (в договорах забезпечення іменуються - іпотекодавець(вці) чи заставодавець(вці) (надалі - іпотекодавець/заставодавець). Сторони домовилися про наступне: клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту на заставне майно. За цим договором до фактора переходять всі права клієнта як сторони, що іменується іпотекодержатель/заставодавець у зобовязаннях, які виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки/застави). Застереження 1: в разі, якщо відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у звязку з невиконанням боржником чи/або іпотекодавцем зобовязань за кредитним договорами , щодо своєчасної сплати процентів та погашення кредиту, клієнтом було вручено або направлено боржнику/іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, яка містить стислий зміст порушених зобовязань, вимогу про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, до фактора переходять всі права клієнта, що виникли у клієнта в звязку з врученням/направлення такої письмової вимоги про усунення порушень (включаючи, але не виключно, право звернення стягнення на предмет іпотеки) (п. 1.2 договору). Згідно до п. 3.1 договору, цей договір починає діяти в дату набрання чинності та діє до повного виконання усіх зобовязань за цим договором, якщо тільки він не буде розірваний сторонами в порядку передбаченому цією статтею 5. Як вбачається з додатку 1 до вказаного договору, до позивача перейшли всі права іпотекодержателя за договором РМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року (т.с. 1 арк. сп. 199).

Тобто, до позивача на підставі договору купівлі-продаж кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року та договору про відступлення права вимоги від 29 квітня 2010 року, перейшло право вимоги за кредитним договором № СМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року та за договором іпотеки № РМ- SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року.

Як вказує позивач у позовній заяві, позичальником (третьою особою у даній справі) свої зобовязання за кредитним договором № СМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року не виконано, що підтверджується заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкові від 19 серпня 2010 року у справі № 2-4588/10. З огляду на наведене, а саме не виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, які (виконання зобовязань) було забезпечено договором іпотеки РМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року, позивач й звернувся з даним позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір та інші правочини та юридичні факти; дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно із статтею 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать, зокрема, банки, компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. До фінансових відносин належать й послуги факторингу (ст. 4 вказаного Закону). Статтею 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Відповідно до частини другої статті 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Ліцензування діяльності фінансових установ є предметом регулювання розділу IV Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статтею 34 якого встановлено обов'язковість ліцензування: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Отже, діяльність у сфері факторингу не потребує ліцензії на даний вид діяльності. Пунктами 7 та 8 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 28.08.2003 № 41 встановлено, що документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 29 квітня 2010 року, даний договір було укладено між субєктами, які спроможні на укладення такого виду договорів, що підтверджується наявним в матеріалах справи Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 2023 від 20 серпня 2015 року, відповідно до якого вбачається, що анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи - товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" серії ФК № 241 та додаток до нього виданий до нього 03 грудня 2009 року. Тобто, анулювання свідоцтва відбулося в 2015 році, а договір укладений в 2010 році.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачені підстави заміни кредитора у зобов'язанні. Зокрема, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Водночас, статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

З огляду на вище викладені вимоги законодавства та укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року та договір про відступлення права вимоги від 29 квітня 2018 року, до позивача перейшло право вимоги виконання зобовязання за кредитним договором № СМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року та за іпотечним договором № РМ- SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року.

Відповідно до частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" (редакція вказаного Закону у рішенні суду вказана, та яка діяла на момент звернення позивача з даним позовом до суду) визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами 1 та 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Водночас, у частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про Іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вбачається з умов договору іпотеки № РМ-SME 702/203/2007 (майнова порука) від 21 грудня 2007 року, сторонами передбачено позасудовий спосіб на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора, зокрема, шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Як визначено частиною 1 статті 38 Закону України "Про іпотеку" якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються крім іншого спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Частиною 1 статті 26 вказаного Закону визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження серед яких продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Суд зазначає, що згідно положень статей 33, 36, 38, 39 Закону України "Про іпотеку" законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобов`язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому визначальним є факт згоди чи відсутності згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Відповідно до ст. 38 ЗУ "Про іпотеку" передбачено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Як вбачається з умов договору іпотеки № РМ-SME 702/203/2007 (майнова порука) від 21 грудня 2007 року, сторонами передбачено позасудовий спосіб на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Втім, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення іпотекодавця про намір іпотекодержателя продати предмет іпотеки, на підставі застереження, що міститься в п. 6.4.1 договору іпотеки № РМ-SME 702/203/2007 (майнова порука) від 21 грудня 2007 року, як то встановлено вимогами ст. 38 Закону України "Про іпотеку" та повністю узгоджується з умовами вказаного договору іпотеки. Тобто, відсутні докази того, що товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" було реалізовано позасудовий спосіб звернення стягнення на предмети іпотеки.

Приписами статей 12, 13, 14, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду у визначений спосіб або інший спосіб, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту виділяються способи, які застосовуються судом, та способи, які можуть бути використані сторонами правовідносин самостійно.

Суб'єкт права вільний у виборі способу захисту своїх прав, але це означає, що, вибираючи певний спосіб захисту, особа приймає на себе ризик його неефективності.

Виходячи з положень частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, статей 33, 36, 39 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, однак продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у даних правовідносинах має здійснюватись у спосіб погоджений сторонами в іпотечному договорі, а саме в позасудовому порядку, оскільки умовами договору передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу в порядку статті 38 Закону України "Про іпотеку".

Як вбачається з матеріалів, товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" здійснення позасудового регулювання, а саме - письмового повідомлення іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу не вчинено. Крім того, представник позивача під час судового засідання 26 червня 2018 року, вказував на те, що позивачем не вчинялися дії для позасудового врегулювання спору.

Отже, суд звертає увагу на те, що право позивача задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, у зв'язку з неналежним виконання позичальником договірних зобов'язань щодо повернення кредиту за кредитним договором № СМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року, встановлено законом, однак суд зазначає про помилковість обраного позивачем способу звернення стягнення на предметі іпотеки шляхом визнання за товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором РМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року, оскільки дана вимога регулюється як ст. 38 Закону України "Про іпотеку", так й пунктом 6.4 договору, якими передбачено застереження про задоволення вказаних вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Крім того, Верховний суд України у своїх постановах неодноразово висловлював правову позицію щодо того, що спосіб захисту шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу є саме позасудовим способом захисту (постанови ВСУ від 24.04.2017 року по справі № 6-679цс17, від 28.09.2016 року по справі № 6-1243цс16, від 22.03.2017 року по справі № 6-2967цс16, від 02.11.2016 року по справі № 6-2457цс16, від 30.03.2016 року по справі №6-1851цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 26.10.2016 по справі 6-1625цс16).

Враховуючи вищенаведене в сукупності, а саме те, що договором іпотеки № РМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року передбачено позасудове врегулювання, зокрема, шляхом права продажі від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, з огляду на недотримання позивачем порядку позасудового врегулювання, передбаченого ст. 38 Закону України "Про іпотеку" (не направлення за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір) та приймаючи до уваги практику Верховного суду України врахування якої є обов'язковим відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором РМ-SME 702/203/2007 з наданням всіх повноважень продавця є позасудовим, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягає задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з вказаною вище вимогою після дотримання ним самим порядку позасудового регулювання, передбаченого умовами договору та вимогами ст. 38 ГПК України, та внаслідок ухилення відповідача від виконання свого обов'язку, передбаченого умовами договору.

Щодо позовної вимоги позивача про передання предмету іпотеки в управління товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на період його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище в даному рішенні суду, відповідно до п.п. 7.1, 7.2 договору іпотеки № РМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року, після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки передається, за бажанням іпотекодержателя, іпотекодержателю або іншій особі, зазначеній іпотекодержателем, в управління на період до його реалізації. Управління предметом іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя. Предмет іпотеки передається згідно акту прийому-передач від іпотекодавця до іпотекодержателя впродовж 3 (трьох) робочих днів з дня отримання іпотекодавцем листа іпотекодеражетля про його рішення щодо управління предметом іпотеки.

Тобто, умовами договору, також передбачено певну процедуру, необхідну для передачі предмета іпотеки в управління на період до його реалізації - направлення іпотекодержателем листа іпотекодавцю про рішення щодо управління іпотекодержателем предметом іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником позивача в судовому засіданні, дана процедура позивачем не була дотримано.

З огляду на наведене, а саме той факт, що позовна вимога про передання предмету іпотеки в управління позивачу є похідною вимогою від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права за позивачем продажу будь-якій особі-покупцю предмету іпотеки, в задоволенні якої судом було відмовлено; та через не дотримання позивачем порядку, встановленого п. п. 7.1 та 7.2 договору іпотеки № РМ-SME 702/203/2007 від 21 грудня 2007 року, суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимоги позивача про передання предмету іпотеки в управління товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на період його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що хоча з матеріалів справи вбачається, що позивачем було здійснено спробу звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб на підставі виконавчого напису нотаріуса, що повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", втім докази такого звернення в матеріалах справи відсутні.

За наслідками розгляду заяв відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як з'ясовано судом та вказано вище у рішенні суду, позовні вимоги позивача визнані судом такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність. За таких обставин, через відмову позивачу у задоволенні позову з підстав необґрунтованості, заяви відповідача про застосування строків позовної давності відхилені судом.

За ст. 129 ГПК України судові витрати по судовому збору залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 194, 195, 196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 27.06.2018 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.