ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/2879/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки"

представник позивача - не з'явився

відповідач - фізична особа-підприємець Кіян Олександр Миколайович

представник відповідача - Здєльник С.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки"

на рішення Господарського суду Харківської області у складі Лаврової Л.С. від 04 жовтня 2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду у складі Лакіза В.В. - головуючий, Бородіна Л.І., Здоровко Л.М. від 23 січня 2018 року

(розгляд касаційної скарги проводився у відкритому судовому засіданні на підставі приписів частини 6 статті 301 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що Суд визнав справу № 922/2879/17 такою, що має виняткове значення для скаржника)

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2017 року, товариство з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" звернулося до місцевого господарського суду з позовом в якому просило стягнути з фізичної особи-підприємця Кіян Олександра Миколайовича 216 202, 00 грн. збитків, завданих внаслідок самовільного використання відповідачем у 2014 році земельної ділянки (кадастровий номер :036000:0165), законним орендарем якої є позивач.

2. Правовою підставою позову товариство з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" визначає частину 1 статті 27 Закону України "Про оренду землі", статтю 22, частину 2 статті 216 Цивільного кодексу України, частину 3 статті 225 Господарського кодексу України.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень, прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23 січня 2018 року, у задоволенні позові відмовлено повністю.

4. Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено наявності у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що є обов'язковою умовою для покладення на нього відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

4.1. Так судами зазначено, що позивачем не підтверджено розмір збитків, що завдані в результаті використання відповідачем земельної ділянки; не доведено можливість отримання доходів, на які він розраховував; не доведено, як наявність зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, які можливо розрахувати та встановити за умов доведеності беззаперечного одержання позивачем реального доходу, так і того, що тільки неправомірні дії відповідача стали причиною позбавлення позивача можливості отримання такого доходу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. У лютому 2018 року, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить оскаржувані судові рішення скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи позивача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

6. При розгляді даної справи судами обох інстанцій проігноровано приписи частини 2 статті 216 Цивільного кодексу України, однак, при цьому, місцевий господарський суд хоча формально і зіслався на такі приписи, проте наслідків передбачених цієї нормою не застосував, а апеляційний господарський суд взагалі існування цього положення цивільного законодавства не взяв до уваги, внаслідок чого дійшов висновку про відсутність у позивача права на відшкодування збитків.

7. Судами не застосовано частин 3, 4 статті 225 Господарського кодексу України, що стало наслідком судових висновків про те, що розмір збитків у даних правовідносинах може визначатися виключно на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу від 25 липня 2007 року № 963, що в даному випадку є помилковим.

8. Апеляційним господарським судом здійснено підміну понять, внаслідок чого суд вдався до оцінки наслідків, що настають у разі знищення посівів, що не було предметом позову у даній справі.

Доводи відповідача, викладені ним у відзиві на касаційну скаргу (узагальнено)

9. Приписи статті 216 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до правовідносин між сторонами даного спору, оскільки регулюють договірні відносини між боржником та стягувачем, а не деліктні, як у даному випадку.

10. У діях відповідача відсутня вина, що виключає покладення на нього заходу відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

11. Докази надані позивачем у підтвердження розрахунку, заподіяних збитків не є належними та не можуть підтверджувати розмір упущеної вигоди у розумінні цивільного законодавства.

12. Частина вимог скаржника не може бути предметом касаційного перегляду, оскільки зводиться до необхідності додатково перевіряти докази, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

13. Рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з правильними застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їхнього скасування не має.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

14. В частині доводів скаржника, що описані у пункті 6 цієї постанови, Суд зазначає таке.

14.1. Стаття 216 Цивільного кодексу України закріплює загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів.

14.1.1. Оскільки вчинення недійсного правочину може призвести до заподіяння збитків та моральної шкоди другій стороні чи третій особі, законодавцем в структуру статті 216 Цивільного кодексу України введено частину 2, за приписами якої якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

14.1.2. Таким чином наведена вище частина 2 статті 216 Цивільного кодексу України надає право на відшкодування збитків не лише особі - "учаснику правочину", а і третій особі, тобто особі, яка учасником недійсного правочину не була, однак внаслідок його укладення зазнала збитків та моральної шкоди.

14.2. Загальні положення про відшкодування шкоди визначені параграфом 1 Глави 82 Цивільного кодексу України.

14.3. Глава 3 Цивільного кодексу України "Захист цивільних прав та інтересів" містить статтю 22 "Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди" та статтю 23 "Відшкодування моральної шкоди".

14.4. Так як положення норм про недійсність правочинів не визначають спеціального порядку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди, а порушене право особи має бути захищено, правовий аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що збитки завдані третій особі вчиненням недійсного правочину, відшкодовуються в порядку статей 22, 23 Цивільного кодексу України та правилами, встановленими для зобов'язань, що виникають із факту заподіяння шкоди, тобто за правилами позадоговірної (деліктної) відповідальності.

14.5. Відповідно до статті 211 Земельного кодексу України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

14.6. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

14.7. Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме : протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.

14.7.1. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

14.8. Таким чином для стягнення збитків, що передбачені частиною 2 статті 216 Цивільного кодексу України у будь-якому випадку доведенню підлягає склад цивільного правопорушення і при цьому тягар такого доведення покладається саме на сторону, яка вважає, що недійсним правочином їй завдано шкоди.

14.9. Судами у даній справі встановлено, що 15 лютого 2011 року між Богданюк С.П. та товариством з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0165, загальною площею 5,2681 га, строком на 15 років, який був зареєстрований відділом Держкомзему у Близнюковському районі Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 січня 2012 року № 00229. Відповідно до умов п. 15 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

14.9.1. Поряд з цим, 14 березня 2014 року між Богданюк С.П. та фізичною особою-підприємцем Кіян Олександром Миколайовичем укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки строком на 49 років.

14.9.2. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року у справі № 612/456/14-ц договір оренди (без номеру) від 14 березня 2014 року, укладений між Богданюк С.П. та фізичною особою-підприємцем Кіян Олександром Миколайовичем визнано недійсним.

14.10. Підставою звернення товариства з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" до місцевого господарського суду стало те, що оскільки фізична особа-підприємець Кіян Олександр Миколайович у 2014 році на земельній ділянці, що перебувала в оренді товариства з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" (незаконно, в силу визнання договору недійсним) провів польові роботи, він тим самим позбавив законного орендаря права самостійно господарювати на орендованій земельній ділянці чим завдав позивачеві збитки у формі упущеної вигоди.

14.11. Враховуючи викладене у пунктах 14.1. - 14.4. цієї постанови, Суд погоджується з доводами скаржника про те, що у даних правовідносинах товариство з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" має право на відшкодування збитків у формі упущеної вигоди, однак оскільки під час розгляду даної справи судами не встановлено усіх складових цивільного правопорушення у діях відповідача, то і відповідальність у вигляді відшкодування збитків не може бути на нього покладена.

14.11.1. Доводи скаржника про те, що суди не врахували положення частини 2 статті 216 Цивільного кодексу України є помилковими, оскільки в іншому випадку суди не вдавалися б до оцінки дій відповідача щодо можливості покладення на нього цивільно-правової відповідальності.

15. Щодо доводів скаржника, описаних у пункті 7 цієї постанови, Суд зазначає таке.

15.1. У вирішенні питання про стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки юридичним та фізичним особам необхідно виходити з того, що розрахунок розміру такої шкоди проводиться територіальними органами Держгеокадастру на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963.

15.2. Проте дійсно, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють обов'язку позивача підтверджувати свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Методики.

15.3. Однак розглядаючи спір у даній справі судами досліджено усі подані позивачем докази на предмет їх достатності та допустимості і за результатами дослідження таких доказів зроблено висновок про те, що подані докази не можуть достовірно підтверджувати розмір упущеної вигоди, що могла би бути одержана скаржником за відсутності порушень його прав.

15.4. Оскільки імперативні правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України прямо забороняють касаційному суду вдаватися до переоцінки доказів, доводи скаржника у цій частині відхиляються.

15.5. Пунктом 2 частини 1 статті 4 Господарського кодексу України визначено, що земельні відносини не є предметом регулювання цього кодексу, а тому посилання скаржника на приписи статті 225 Господарського кодексу України Верховним Судом не приймаються.

15.5.1. В контексті пункту 15.5. постанови Суд вважає за необхідне зазначити також про те, що і всі посилання судів на норми Господарського кодексу України у цих правовідносинах є помилковими.

15.5.1.2. Особливістю відносин, які виокремлює пункт 2 частини 1 статті 4 Господарського кодексу України є те, що вони стосуються природних ресурсів, які є об'єктом права власності Українського народу та основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

15.5.1.3. Незважаючи на використання цих ресурсів у господарській діяльності, виникаючі відносини потребують особливого врегулювання, що пов'язано із закріпленими Конституцією України обов'язками держави щодо їх збереження.

15.5.1.4. Таке правове регулювання знайшло своє відображення, зокрема, у Земельному кодексі України.

15.6. Однак, оскільки посилання у судових рішеннях на норми матеріального права, що не повинні застосовуватись у даних відносинах, по суті не вплинуло на результат таких рішень, це не може бути підставою для їх скасування.

16. Суд погоджується з доводами скаржника, що описані у пункті 8 цієї постанови, однак в силу приписів частини 2 статті 309 Господарського процесуального кодексу України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

17. Суд вважає за необхідне зазначити, що і Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнаються джерелом права в України, неодноразово вказував, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (справа "Трофимчук проти України" від 28 жовтня 2010 року).

18. Переглядаючи, в межах свої повноважень, судові рішення у даній справі, Верховним Судом не встановлено будь-яких порушень балансу прийняття доводів сторін.

19. В іншому ж подана скарга зводиться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, проханням про повторний перегляд матеріалів справи, переоцінкою доказів та встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

19.1. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

19.1.2. Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

20. Щодо відзиву

20.1. Всі доводи відповідача наведені ним у відзиві оцінені Судом під час розгляду касаційної скарги, а висновки за результатами розгляду викладені у пунктах 14 - 16 цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

21. Оскільки допущені судами порушення носять суто формальний характер і не призвели до прийняття неправильного чи незаконного рішення, Верховний Суд, керуючись повноваженнями, що закріплені у статті 309 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе залишити судові рішення без змін, однак з урахуванням висновків, що викладені у цій постанові.

22. Судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314-317 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23 січня 2018 року та рішення Господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року у справі № 922/2879/17 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.