ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2018 р. Справа № 922/4287/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І. В.;

за участі секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (вх.№942Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі №922/4287/17 (суддя Лаврова Л.С., повний текст складено 04.05.2018)

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Сприяння”, м.Харків,

про розірвання договору та звільнення приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 24.05.2002 №1078, укладеного щодо нежитлових приміщень 1-го поверху, загальною площею 38,3 кв.м, розташованих за адресою: м.Харків, вул.Чернишевська, 10, літ.“А-2”, та виселення відповідача із вказаних нежитлових приміщень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем пунктів 4.7, 4.11, 4.12 договору оренди №1078 від 24.05.2002.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено порушення ТОВ "Сприяння" права Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і у своїх інтересах майном, що йому належить, та не доведено істотного порушення умов договору відповідачем (такого порушення, коли внаслідок завданої ним шкоди позивач значною мірою позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору). Судом встановлено, що договори з ТВО "Харківкомунпромвод", ТВО "Харківкомуночиствод", ОВО "Харківтеплокомуненерго", Харківським міжрайонним виробничим управлінням газового господарства не укладалися у зв’язку з тим, що орендоване приміщення не оснащене водопроводом, каналізацією, центральним опаленням та газопостачанням, що відображено у технічному паспорті на приміщення від 15.05.1997. Договір з Харківським підприємством міських електромереж не укладався з тих підстав, що спірне нежитлове приміщення складається з 4-х кімнат, дві з них орендує ТОВ "Сприяння", а дві інші - КРО "Чорнобиль"; до 1997 року усі 4 кімнати орендував КРО "Чорнобиль", у зв’язку з чим і було укладено договір на енергопостачання як з основним орендарем (споживачем електроенергії), розмежування електропостачання між двома орендаторами є неможливим, оскільки такий технічний розділ не можна виконати у зв’язку з відсутністю технічної документації, оскільки будинок побудований ще до 1917 року. Відсутність договору з Департаментом житлово-комунального господарства та енергетики угоду про організацію взаємовідносин у сфері благоустрою, що передбачена додатковою угодою №7, не є підставою даного позову. Господарський суд Харківської області, розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, керуючись нормами ст.256, 257, 260, 261, 267 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на їх необґрунтованість, а позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі №922/4287/17 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судові витрати - покласти на відповідача. Повідомити позивача про дату та час судового засідання з розгляду апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що в порушення пункту 4.7 договору відповідач не надав позивачу договір про сумісне використання електричною енергією, не надав узгодження призначення приміщень з органами пожежної безпеки; починаючи з 30.12.2008, не надав договорів страхування. Як зазначає апелянт, відповідач повинен був провести незалежну оцінку у 2011 році і у подальшому кожні три роки проводити незалежну оцінку при продовженні дії договору. Також, на думку апелянта, відповідач повинен був укласти відповідні договори і сплачувати послуги КП «Жилкомсервіс» та КП «Комплекс з вивозу побутових відходів». Як стверджує апелянт, відповідно до ст.188 Господарського кодексу України Управлінням на адресу ТОВ «Сприяння» було направлено цінного листа (вих.№9612 від 14.06.2017) про намір розірвати зазначений договір оренди з вимогою звільнити орендовані приміщення. До позовної заяви було надано копію вказаного листа та витяг з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Сприяння», однак судом першої інстанції не надано у повній мірі правової оцінки доводам та доказам, наданим Управлінням, неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, що у свою чергу призвело до невідповідності висновків обставинам справи та прийняття незаконного та необґрунтованого рішення у справі з порушенням норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» стосовно прав та законних інтересів орендодавця.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі №922/4287/17. Повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 12.06.2018 о 14:30 год.

У судовому засіданні 12.06.2018 оголошено перерву до 21.06.2018 до 14:30 год. у зв’язку з наданням можливості відповідачу ознайомитись з матеріалами справи.

21.06.2018 від ТОВ “Сприяння” надійшов відзив (вх.№4800) на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що договір з Харківським підприємством міських електромереж не укладався з технічних причин. Щодо договору з КП «Жилкомсервіс» та КП «Комплекс з вивозу побутових відходів», то укладення таких договорів не передбачено пунктом 4.7 договору. Доводи апелянта щодо порушення відповідачем пункту 4.11 договору оренди відповідач вважає безпідставними, оскільки з органами пожежної державної охорони призначення приміщення було узгоджено 22.06.2004 (лист начальника ОГПО-6 №6/822). Також, відповідач вважає, що у пункті 4.12 договору оренди передбачений обов’язок застрахувати орендоване приміщення, а не надавати договори страхування. Стосовно строку відсутності страхування приміщення відповідач зазначає, що страхування приміщення було відсутнє у період 2010-2017, а не з 30.12.2008, як вказує позивач. Договори страхування не укладалися у зв’язку з тим, що не укладалися (не з вини відповідача) додаткові угоди до договору оренди про пролонгацію його строку дії. Крім того, відповідач вважає, що договором оренди не передбачений обов’язок відповідача провести незалежну оцінку у 2011 році, а також сторони не узгоджували умовами договору про наявність такого обов’язку кожні три роки. Натомість відповідач стверджує, що виконував покладені на нього обов’язки, передбачені пунктами 4.7, 4.11 та 4.12 договору оренди, зокрема, протягом усього строку дії договору оренди відповідач своєчасно та у повному розмірі сплачував орендну плату. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до розпорядження в.о.керівника апарату суду від 20.06.2018, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2018 у зв’язку з відпусткою судді Тарасової І.В. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Шутенко І.А.

Згідно з пунктом 14 ст.32 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017) у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 повідомлено учасників справи про оголошення перерви у судовому засіданні до 03.07.2018 о 12:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.06.2018 виправлено у резолютивній частині ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 у справі №922/4287/17, копії якої направлені сторонам у справі, дату оголошення перерви, зазначивши: “Повідомити учасників справи про оголошення перерви у судовому засіданні до 05.07.2018 о 10:00 год.”

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 05.07.2018, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2018 у зв’язку з відрядженням судді Шутенко І.В. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

У судовому засіданні 05.07.2018 апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з’явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Правову позицію у даній справі висловив у попередньому судовому засіданні, надав відзив на апеляційну скаргу.

У ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом у відповідності до пункту 4 частини 5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

24.05.2002 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавцем), правонаступником якого є позивач, та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди нежитлового приміщення №1078, за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування (в оренду) нежитлове приміщення, право на оренду якого отримано орендарем на підставі розпорядження УКМіП №642 від 14.05.2002 та наказу УКМіП за №4232 від 24.05.2002 про затвердження висновків експерта.

В оренду передане приміщення (будівля), загальною площею 38,3 кв.м, (технічний паспорт КП "Харківського міського бюро технічної інвентаризації" інвентарний №33092 від 15.05.1997), яке знаходиться за адресою: вул.Чернишевського, 10, літера "А-2" (пункт 1.2 договору), що підтверджується актом прийому-передачі до орендного користування нежитлового приміщення (будівлі) від 24.05.2002 (а.с.14).

Строк дії та умови зміни, розірвання договору закріплені у розділі 8 договору.

Відповідно до пунктів 8.1-8.4 цей договір діє з 24.05.2002 до 24.05.2003, зміни та доповнення, що вносяться, розглядаються сторонами протягом 20 днів і оформлюються додатковими угодами, які є невід’ємними частинами цього договору.

Договір може бути розірваний на вимогу однієї сторін за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством та цим договором. У разі розірвання договору поліпшення орендованого нежитлового приміщення (будівлі) здійснені орендарем за рахунок власних коштів з дозволу орендодавця, які можна відокремити без завдання шкоди приміщенню, можуть бути вилучені орендарем (пункти 8.5, 8.6 договору).

Додатковими угодами №1-9 від 20.05.2003, 24.05.2004, 24.05.2005, 27.02.2006, 24.03.2006, 12.02.2007, 24.02.2007, 03.10.2007, 24.01.2008 сторонами вносилися зміни до договору у частині строку його дії, реквізитів для перерахування на бюджетний рахунок орендної плати, визначення орендної плати.

Згідно з пунктом 8.8 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору протягом 30 днів після закінчення його строку, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах.

За умовами пункту 4.7 договору відповідач у місячний термін з моменту укладання даного договору зобов’язався укласти і надати орендодавцю договори на оплату експлуатаційних витрат, які пов’язані з поточним утримання будівлі і орендованого приміщення за наступними організаціями (при умові надання ними відповідних послуг), а саме:

а) ТВО "Харківкомунпромвод" - вул.Червоножовтнева, 90;

б) ДП "Харківкомуночиствод" - вул.Шевченко, 2;

в) ОВО "Харківтеплокомуненерго" - вул.Доброхотова,11;

г) Харківське міжрайонне виробниче управління газового господарства - вул. Жовтневої революції, 57/59;

д) Комунальне автотранспортне підприємство № 2028 (збір сміття) - пров. Золотий, 4;

ж) Харківське підприємство міських електромереж - вул. Барабашова, 6;

з) ДКП "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Київського району;

и) Держпідприємство профдезінфекції Київського району.

У відповідності до пункту 4.11 договору сторони встановили обов’язок узгодити призначення приміщення (будівлі) з органами пожежної державної охорони і санітарно-епідеміологічної служби району по місцю знаходження об’єкта оренди. Суворо дотримуватися правил протипожежної безпеки, норм природоохоронного законодавства нежитлового приміщення (будівлі). Відповідальність за невиконання норм і правил покладається на керівника підприємства.

Згідно з пунктом 4.12 договору на весь строк дії договору орендар повинен застрахувати орендоване приміщення (будівлю) в порядку, визначеному чинним законодавством. При визначенні страхової суми за основу приймається експертна оцінка.

Звертаючись до господарського суду з вимогами про розірвання договору оренди та виселення відповідача зі спірного приміщення, позивач вказував, що відповідачем не виконуються зобов'язання, визначені пунктами 4.7, 4.11, 4.12 договору оренди №1078 від 24.05.2002, що є істотним порушенням договірних відносин між сторонами договору та порушенням норм законодавства України. 14.06.2017 Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради направило ТОВ "Сприяння" лист про намір розірвати договір оренди №1078 від 24.05.2002.

Правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст.4 Господарського процесуального кодексу України), право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право.

Правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, фізичні та юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються (частина 1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, вирішуючи спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Згідно з частиною 1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У ст.651 Цивільного кодексу України йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

За загальними положеннями Господарського процесуального кодексу України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суд повинен встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як унормовано ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 3 ст.291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому ст. 188 цього Кодексу.

Оскільки орендоване майно є державним, тому на спірні правовідносини поширюється також і дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у частині 3 статті 26 якої наведено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт, посилаючись на частину другу статті 651 Цивільного кодексу України, та частину 3 ст.291 Господарського кодексу України, зазначає, що відповідно до пунктів 4.7, 4.11, 4.12 договору оренди орендар зобов’язався укласти договори на оплату експлуатаційних витрат, які пов’язані з поточним утриманням будівлі і орендованого приміщення. Узгодити призначення приміщення з органами пожежної державної охорони і санітарно-епідеміологічної служби району, а також на весь строк дії договору застрахувати орендоване приміщення, однак умови зазначених пунктів договору не виконав, а судом першої інстанції зазначеним доводам позивач не надано у повній мірі правової оцінки.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, які, зокрема, містять акт КП "Харківські теплові мережі" за №174/1107 від 13.04.2007 про відсутність за адресою: м.Харків, вул.Чернишевського, 10, системи теплопостачання (а.с.74); договір за №35-А від 01.07.2005 про надання транспортних послуг по вивозу та захороненню ТПВ, укладений між КП "Харківський комбінат благоустрою" з ТОВ "Сприяння" (а.с.75), інформація про розірвання якого відсутня; договір на участь у загальних для всього домоволодіння витратах по управлінню, експлуатації та поточному ремонту від 10.06.1997 (а.с.76), інформація про розірвання якого відсутня; попередній договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) №6260 від 19.05.1997, укладений між Фондом Державного майна України та ТОВ "Сприяння" (а.с.77-78); договір по наданню послуг по профілактиці дезинфекції за №68 від 16.06.2005, укладений між КП профдизенфекції та ТОВ "Сприяння" (а.с.79); договір №1011/3.1 від 15.07.2005, укладений між Київською районною санітарно-епідеміологічною станцією м.Харкова та ТОВ "Сприяння" (а.с.81); договір майнового страхування МС №7/587-02 від 30.05.2002, укладений між ВАТ "Харківська муніципальна страхова компанія" та ТОВ "Сприяння", договір майнового страхування від вогню та ризиків стихійних явищ від 23.04.2003, 28.01.2008, звітом про оцінку вартості №06/05 від 05.05.2008, договір страхування №7/371-09 від 30.06.2009, договір добровільного страхування майна від 01.02.2018 (а.с.83 – 91, 96, а.с.243).

Отже, доводи апелянта про порушення відповідачем пункту 4.12 договору, а саме: не проведення відповідачем незалежної оцінки орендованого приміщення з 2011 року є безпідставними, оскільки згідно з пунктом 4.12 договору орендар зобов’язується на увесь строк дії договору застрахувати орендоване приміщення (будівлю) у порядку, визначеному чинним законодавством. При визначенні страхової суми за основу приймається експертна оцінка, тобто експертна оцінка враховується при страхуванні орендованого приміщення, а останній договір страхування укладено відповідачем у лютому 2018 року.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що договори з ТВО «Харківкомунпромвод», ДП «Харківкомуночиствод», ОВО «Харківтеплокомуненерго», Харківським міжрайонним виробничим управлінням газового господарства не укладалися у зв’язку з тим, що орендоване приміщення не оснащене водопроводом, каналізацією, центральним опаленням та газопостачання. Вищеперелічені дані відображені у технічному паспорті на приміщення від 15.05.1997 року (а.с.70-73).

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач мав надати позивачу договір про сумісне користування електричною енергією колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, яким встановлено, що договір з Харківським підприємством міських електромереж не укладався з тих підстав, що нежитлове приміщення за адресою: м.Харків, вул.Чернишевська, б.10, літ "А-2", складається з 4-х кімнат, дві з них орендує ТОВ "Сприяння", а дві інші - КРО "Чорнобиль". До 1997 року усі 4 кімнати орендував КРО "Чорнобиль", у зв’язку з чим і було укладено договір на енергопостачання як з основним орендатором (споживачем електроенергії). У подальшому ТОВ "Сприяння" зверталося до Харківського підприємства міських електромереж з метою розмежування електропостачання між двома орендаторами, після огляду якого, представники енергопостачальної організації не виявили такої можливості, оскільки такий технічний розділ не можливий у зв’язку з відсутністю технічної документації, оскільки будинок був побудований ще до 1917 року. Позивачем не обґрунтовано, яким чином порушені його права у зв’язку з тим, що за освітлення даного приміщення сплачує інший користувач.

Посилання позивача на порушення відповідачем обов’язку укласти з Департаментом житлово-комунального господарства та енергетики угоду про організацію взаємовідносин у сфері благоустрою, що передбачена додатковою угодою №7, не були визначені підставою за позовом, заява про зміну підстав позову в передбаченому господарським процесом порядку не надходила, тому господарський суд Харківської області розглянув справу у відповідності до норм Господарського процесуального кодексу України у межах заявлених позовних вимог. Крім того, як стверджує апелянт, відповідач повинен був укласти відповідні договори і сплачувати послуги КП «Жилкомсервіс» та КП «Комплекс з вивозу побутових відходів», колегія суддів зазначає, що укладення таких договорів не передбачено пунктом 4.7 договору оренди.

Твердження апелянта про те, що відповідачем у порушення пункту 4.11 договору не надано узгодження призначення приміщень з органами пожежної безпеки спростовуються матеріалами справи, які містять лист №6/822 від 22.06.2004 начальника 6-го загону по охороні Київського району м.Харкова ГУМ НС в Харківській області, в якому надано відповідь на заяву ТОВ «Сприяння» від 22.06.2004, зокрема, зазначено, що ОДПО-6 з охорони Київського району м.Харкова не заперечує проти використання приміщення ТОВ «Сприяння», яке розташоване за адресою: м.Харків, вул.Чернишевського, 10, під офісні за умови погодження даного питання в установленому законом порядку (а.с.82).

Відповідно до пункту 4.11 договору орендар зобов`язаний узгодити призначення приміщення (будівлі) з органами пожежної державної охорони і санітарно-епідеміологічної служби району по місцю знаходження об’єкта оренди. Суворо дотримуватися правил протипожежної безпеки, норм природоохоронного законодавства України, а також вимог санітарних служб. Забезпечити пожежну безпеку орендованого нежитлового приміщення (будівлі). Відповідальність за невиконання норм і правил покладається на керівника підприємства.

Відповідач у своїх поясненнях зазначив, що вважає призначення приміщень з органами пожежної безпеки узгодженим саме цим листом, оскільки у договорі сторони не визначили, у який спосіб повинно бути здійснено зазначене погодження з органами пожежної державної охорони.

У судовому засіданні позивач зазначив, що ним був направлений на адресу відповідача лист (вих.№9612 від 14.06.2017) про намір розірвати договір оренди протягом 20-ти днів після одержання пропозиції звільнити орендовані приміщення та передати представнику Управління за актом прийому – передачі. Даному листу, на думку апелянта, не надано судом першої інстанції належної правової оцінки. Крім того, апелянт наполягав на тому, що до позову надавав докази направлення вищезазначеного листа.

Колегією суддів у ході дослідження доказів у справі, зокрема, встановлено, що матеріали справи не містять доказів направлення листа Управління за вих.№9612 від 14.06.2017, оригіналу листа з доказами направлення відповідачу позивач суду не надав, не виконав вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2018, якою у учасників справи витребовувалися оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи.

У свою чергу відповідач заперечує проти факту отримання листа за вих.№9612 від 14.06.2017, при цьому наголошуючи на відсутності доказів направлення вказаного листа у матеріалах справи.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи знаходиться лист за вих.№9612 від 14.06.2017, який не містить підпису особи, яка зазначена підписантом у листі (а.с.16-17).

Як свідчать матеріали справи, провадження у даній справі порушено у грудні 2017 року, і позивач у відповідності до вимог ст.42 Господарського процесуального кодексу України не був позбавлений права ознайомитися з матеріалами справи, подавати докази тощо.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано даний лист неналежним доказом, оскільки сам лист не містить підпису, а у матеріалах справи відсутні докази направлення даного листа відповідачеві.

Отже, вищезазначені докази та встановлені судом першої інстанції обставини спростовують твердження позивача щодо повного невиконання відповідачем пунктів 4.7, 4.11, 4.12 договору, натомість цими документами підтверджується виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди від 24.05.2002 №1078.

Відповідно до пункту 8.8 укладеного сторонами договору він може вважатися продовженим, що разом з відсутністю доказів наявності заборгованості з орендної плати свідчить про продовження виконання сторонами його умов.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до частини 1 статті 28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

Відповідно до частини 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов’язків щодо доказів (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).

Ураховуючи зазначені норми чинного законодавства та обставини справи, господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що позивачем у даному випадку не доведено істотного порушення умов договору відповідачем (такого порушення, коли внаслідок завданої цим шкоди позивач значною мірою позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору).

При вирішенні спору про розірвання договору підлягають застосуванню загальні приписи ст.3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав розірвання правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до приписів статті 12 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина 1). Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 2). Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина 5).

Згідно зі ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Із встановлених господарським судом обставин справи убачається, що поведінка відповідача у спірних правовідносинах була добросовісною та розумною, а позивачем не доведено порушення ТОВ "Сприяння" права Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що йому належить.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову у зв’язку з його необґрунтованістю, а доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення господарського суду Харківської області не знайшли свого підтвердження.

Стосовно заяви про застосування строків позовної давності колегія суддів зазначає.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до пункту 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 №10 перш ніж застосовувати позовну давність, суду слід з’ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв’язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, господарським судом правомірно зазначено, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Сприяння» про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки положення частини 4 ст.267 Цивільного кодексу України застосовуються лише за умови встановлення судом правомірності та обґрунтованості заявлених вимог.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не порушено і норми процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що у відповідності до вимог ст.277 Господарського процесуального кодексу України є обов’язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі №922/4287/17 - без змін.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.04.2018 у справі №922/4287/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06.07.2018.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя І.В.Тарасова