РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2018Справа № 910/3572/18
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро трейд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогуру"

про стягнення 803 423,11 грн.

Представники сторін:

від позивача: Ратушний В.В. (представник за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро трейд" (надалі також - «позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогуру" (надалі також - «відповідач») про стягнення заборгованості за надані послуги на підставі договору №1810/17 від 18.10.2017р. на суму 655 418,03 грн., пені в розмірі 62 801,77 грн., інфляційних втрат в розмірі 22 546,38 грн., а також 30% річних в сумі 62 656,93 грн., що разом складає 803 423,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №1810/17 від 18.10.2017 в частині повної та своєчасної оплати послуг, наданих за вказаним правочином.

Ухвалою від 27.03.2018 Господарського суду міста Києва відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро Трейд" про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва (суддя Любченко М.О.) від 12.04.2018 (після усунення позивачем недоліків позовної заяви, які стали підставою для залишення її без руху, згідно з ухвалою суду від 27.03.2018) за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/3572/18, задоволено клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.05.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому позов не визнає та заперечує проти його задоволення у повному обсязі.

18.05.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Як встановлено судом, разом із відзивом на позов Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрогуру" подано до суду клопотання б/н від 04.05.2018, в якому відповідач просить провести розгляд справи №910/3572/18 в судовому засіданні з викликом сторін.

В обґрунтування вказаного клопотання заявник посилається на відсутність одночасного існування умов, передбачених ч. 6 ст.252 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, відповідач зазначає про наявність наміру відстоювати свою правову позицію по суті спору, надаючи пояснення по справі, а також не виключає можливість врегулювання спору з позивачем мирним шляхом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 задоволено клопотання б/н від 04.06.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогуру" про проведення розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін, викликано Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро трейд" як позивача та Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрогуру" як відповідача у справі в судове засідання 12.06.2018.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи 11.06.2018 у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Любченко М.О. справу № 910/3572/18 передано для розгляду судді Трофименко О.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 прийнято справу № 910/3572/18 до свого провадження, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання для розгляду справи призначено на 04.07.2018.

В судовому засіданні 25.04.2018 представник позивача надав пояснення по суті спору, підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 04.07.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

18.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрогуру" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро трейд" (виконавець) укладено Договір № 1810/17 (далі - «Договір»), предметом якого є виконання робіт з переробки сировини, що поставляється замовником, в продукцію.

За приписами п. 1.2 Договору, «сировина» - насіння соняшнику врожаю 2017 року (ДСТУ 4694:2006 «Соняшник. Олійна сировина. Технічні умови»), що поставляється замовником виконавцеві для подальшої переробки в готову продукцію.

Відповідно до п. 4.2 Договору, за наслідками переробки сировини виконавець зобов'язаний не рідше, ніж один раз в місяць до 4 числа надавати замовникові Акт про надані послуги (Додаток № 4) та рахунок шляхом передачі оригіналу та/або шляхом передачі факсимільним (електронним) зв'язком з подальшою передачею оригіналу. При цьому за вимогою замовника виконавець зобов'язаний надати Акт про надані послуги протягом однієї доби з дати відповідної вимоги замовника.

Згідно з п. 5.2 Договору, оплата виконаних робіт з переробки партій сировини проводиться замовником шляхом перерахування на рахунок виконавця грошових коштів протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення виконавцем рахунку з зазначенням суми, обчисленої виходячи з кількості переробленої сировини, вказаної в узгоджених актах про надані послуги. В будь-якому разі повна оплата робіт з переробки партії сировини проводиться замовником до моменту постачання продукції.

У п. 12.5 Договору сторони погодили, що замовник у разі порушення умов оплати, згідно вказаного Договору, сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також проценти 30% річних за користування його грошовими коштами від суми простроченої заборгованості з моменту настання строку платежу до моменту фактичної повної оплати послуг виконавця. Положення цього пункту не застосовуються до оплат, щодо яких між сторонами виник спір, в частині оскарження суми, за умови задоволення вимог замовника.

Цей Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31 серпня 2018 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов Договору ним було виконано роботи з переробки сировини за Договором, що підтверджується відповідними Актами надання послуг (робіт), наявними в матеріалах справи. Позивач зазначає, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо своєчасного та повного здійснення оплати за надані послуги, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 655 418,03 грн. Крім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов Договору, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 62 801,77 грн., інфляційні втрати в розмірі 22 546,38 грн., а також 30% річних в сумі 62 656,93 грн.

23.01.2018 позивач направив відповідачу вимогу № 56 від 19.01.2018 про погашення заборгованості за надані послуги за Договором в розмірі 655 418,03 грн., у відповідь на яку відповідач листом від 21.02.2018 повідомив про те, що не відмовляється від існуючої заборгованості в розмірі 655 418,03 грн та зобов'язується сплатити борг у повному обсязі, просив позивача розглянути можливість здійснення розрахунку протягом березня, квітня, травня рівними частинами.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву відповідач зазначає таке: позивачем не враховано того, що строк дії Договору до 31.08.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, отже, позов було подано передчасно; розрахунок заборгованості відповідача здійснено невірно, він є необґрунтованим і недоведеним; позивачем не надано жодного доказу щодо факту користування відповідачем його коштами, тому стягнення 30% річних за користування його коштами є безпідставною вимогою; у зв'язку із здійсненням переговорів сторін щодо сплати заборгованості нарахування штрафних санкцій за Договором в період з 13.11.2017 по 15.03.2018 є неправомірним; відповідач заперечує нарахування пені, оскільки не відмовлявся від оплати послуг за Договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач надав послуги з переробки сировини, а відповідач в свою чергу прийняв ці послуги, що підтверджується актами надання послуг (робіт) № 176 від 07.11.2017 на суму 192 915,00 грн, № 181 від 11.11.2017 на суму 268 402,42 грн, № 182 від 14.11.2017 на суму 113 711,30 грн, № 188 від 15.11.2017 на суму 57 015,47 грн, № 201 від 24.11.2017 на суму 216 288,84 грн., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств.

Згідно з п. 5.2 Договору, оплата виконаних робіт з переробки партій сировини проводиться замовником шляхом перерахування на рахунок виконавця грошових коштів протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення виконавцем рахунку з зазначенням суми, обчисленої виходячи з кількості переробленої сировини, вказаної в узгоджених актах про надані послуги. В будь-якому разі повна оплата робіт з переробки партії сировини проводиться замовником до моменту постачання продукції.

Крім того, на виконання умов Договору позивач виставив відповідачу рахунки на оплату № 1174 від 07.11.2017 на суму 192 915,00 грн, № 1177 від 11.11.2017 на суму 268 402,42 грн, № 1180 від 14.11.2017 на суму 113 711,30 грн, № 1190 від 15.11.2017 на суму 57 015,47 грн, № 1212 від 24.11.2017 на суму 216 288,84 грн., які було направлено відповідачу електронним зв'язком з електронної адреси виконавця - на електронну адресу замовника - , що підтверджується наявним в матеріалах справи електронним листуванням.

Факт отримання вказаних рахунків відповідачем не заперечено та не спростовано.

Відтак, станом на час звернення до суду з цим позовом строк виконання відповідачем зобов'язань за Договором настав, проте, відповідач оплатив надані послуги частково, а саме, за актом надання послуг (робіт) № 176 від 07.11.2017 на підставі рахунка № 1174 від 07.1.2017 на загальну суму 192 915,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 14 від 17.11.2017.

Отже, враховуючи часткову оплату поставленого товару, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогуру" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро трейд" за Договором становить 655 418,03 грн.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів позивачу в розмірі 655 418,03 грн.

При цьому, заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що строк дії Договору встановлено до 31.08.2018, тому строк виконання зобов'язань не закінчився, тому позов подано передчасно.

Зазначені аргументи відповідача Суд відхиляє, оскільки строк виконання зобов'язань за Договором встановлено сторонами у п. 5.2 Договору та не залежить від строку дії Договору, а має бути виконаним за приписами ст. 530 ЦК України саме у такий строк. При цьому, строк дії договору не є тотожним строку виконання зобов'язань в розумінні чинного законодавства.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За наведених вище обставин Судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов'язання за Договором, не здійснив оплату наданих послуг у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 655 418,03 грн, факт існування якої належним чином доведений та підтверджений самим відповідачем.

Отже, Суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в розмірі 655 418,03 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 22 546,38 грн, розраховані за грудень 2017 року - лютий 2018 року.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання грудень 2017 року - лютий 2018 року, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком позивача, оскільки основою для нарахування інфляційних втрат є борг за надані послуги з переробки сировини кожної партії окремо - окремо за кожним актом надання послуг (виконання робіт), а не загальна сума заборгованості за усіма актами. Таким чином, за розрахунком Суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 22 530,88 грн інфляційних втрат.

Крім того, посилаючись на ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу Украйни та п. 12.5 Договору, позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 30% річних у розмірі 62 656,93 грн за загальний період прострочення виконання відповідачем його зобов'язання у період з 13.11.2017 по 15.03.2018.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 12.5 Договору сторони погодили, що замовник у разі порушення умов оплати, згідно вказаного Договору, сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також проценти 30% річних за користування його грошовими коштами від суми простроченої заборгованості з моменту настання строку платежу до моменту фактичної повної оплати послуг виконавця. Положення цього пункту не застосовуються до оплат, щодо яких між сторонами виник спір, в частині оскарження суми, за умови задоволення вимог замовника.

За своєю правовою природою та економічним змістом 3% річних є платнею боржника за грошовим зобов'язанням за користування грошовими коштами кредитора. Це пояснюється тим, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, здійснює утримання у себе коштів, які належать до сплати кредитору, здійснюючи таким чином користування такими грошовими коштами. Формулювання норми ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо вказує на те, що 3 % річних обчислюються від простроченої суми грошового зобов'язання, без врахування інфляційної складової, та не допускає двозначного тлумачення. Обчислення 3% річних саме від простроченої суми відповідає їх правовій та економічній природі та узгоджується із положеннями ЦК України щодо оплатності користування чужими грошовими коштами, встановленими ст. 536 ЦК України, згідно з якою за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, при цьому розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013).

Суд зазначає, що за своєю правовою природою встановлені сторонами у п. 12.5 Договору 30% річних Суд розцінює як проценти річних в розумінні п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, які не є пенею в розумінні ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

За таких обставин, одночасне стягнення з відповідача 30% річних та пені відповідно до умов Договору не є подвійним стягненням.

Перевіривши розрахунок 30% річних у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов'язання за загальний період з 13.11.2017 по 15.03.2018 у розмірі 62 656,93 грн, Суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком позивача. Так, позивачем невірно визначено початок перебігу прострочки відповідача з оплати рахунку № 1174 від 07.11.2017, відлік якого починається 14.11.2017, а не 13.11.2017, та основою для нарахування річних позивачем невірно обрано загальну суму заборгованості за актами в порядку її збільшення за переробкою чергової партії сировини, а не борг за надані послуги з переробки сировини кожної партії окремо - окремо за кожним актом надання послуг (виконання робіт). Таким чином, за розрахунком Суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 61 325,42 грн 30% річних.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 13.11.2017 по 15.03.2018 у розмірі 62 801,77 грн.

За приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У п. 12.5 Договору сторони погодили, що замовник у разі порушення умов оплати, згідно вказаного Договору, сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також проценти 30% річних за користування його грошовими коштами від суми простроченої заборгованості з моменту настання строку платежу до моменту фактичної повної оплати послуг виконавця. Положення цього пункту не застосовуються до оплат, щодо яких між сторонами виник спір, в частині оскарження суми, за умови задоволення вимог замовника.

Перевіривши розрахунок пені у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору за загальний період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов'язання за загальний період з 13.11.2017 по 15.03.2018 у розмірі 62 801,77 грн, Суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком позивача. Так, позивачем невірно визначено початок перебігу прострочки відповідача з оплати рахунку № 1174 від 07.11.2017, відлік якого починається 14.11.2017, а не 13.11.2017, та основою для нарахування пені позивачем невірно обрано загальну суму заборгованості за актами в порядку її збільшення за переробкою чергової партії сировини, а не борг за надані послуги з переробки сировини кожної партії окремо - окремо за кожним актом надання послуг (виконання робіт). Таким чином, за розрахунком Суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 61 60342 грн пені.

При цьому, стосовно аргументів відповідача щодо необґрунтованості, недоведеності та неправомірності нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 30 процентів річних Суд зазначає, що правомірність їх нарахування підтверджується наведеними вище нормами законодавства та погодженими сторонами умовами Договору, а здійснені позивачем розрахунки були перевірені судом та розраховані суми були відповідно зменшені з підстав, описаних вище.

Окрім того, Суд звертає увагу, що викладена у пункті 12.5 умова Договору, відповідно до якої положення цього пункту не застосовуються до оплат, щодо яких між сторонами виник спір, в частині оскарження суми, за умови задоволення вимог замовника, у даному випадку не застосовується, оскільки відповідачем підтверджуються та не оскаржуються суми заборгованості (вартість наданих послуг).

Поряд з викладеним Суд зазначає, що визнання відповідачем наявності у нього заборгованості не звільняє його від відповідальності за порушення зобов'язань.

Відтак, відповідачем не спростовано належними та достатніми доказами факту свого прострочення за Договором та правомірності покладення на нього відповідальності за таке прострочення у вигляді стягнення пені, інфляційних втрат та процентів річних.

З огляду на викладене вище, позовні підлягають частковому задоволенню та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогуру" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро трейд" підлягає стягнення основний борг у розмірі 655 418,03 грн, пеня у розмірі 61 603,41 грн, інфляційні втрати у розмірі 22 530,80 грн, 30% річних у розмірі 61 325,42 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрогуру» (02660, м.Київ, вул. Каховська, б. 64-Ж, ідентифікаційний код 37396118) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптімусагро трейд» (49033, м. Дніпро, пр. Б.Хмельницького, б. 122, кор. Е-5, кім. 11, ідентифікаційний код 41161689) борг у розмірі 655 418 (шістсот п'ятдесят п'ять тисяч чотириста вісімнадцять) грн. 03 коп., пеню у розмірі 61 603 (шістдесят одна тисяча шістсот три) грн 41 коп., інфляційні втрати у розмірі 22 530 (двадцять дві тисячі п'ятсот тридцять) грн. 80 коп., 30% річних у розмірі 61 325 (шістдесят одна тисяча триста двадцять п'ять) грн. 42 коп. та судовий збір у розмірі 12 013 (дванадцять тисяч тринадцять) грн. 17 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 09.07.2018

Суддя Т.Ю.Трофименко