ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/574/17-г/5

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Мамалуй О.О., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,

представників учасників справи

позивача - Литвин П.В.,

відповідача - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.02.2018

(головуючий - Бойко С.М., судді: Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.)

та рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017

(суддя: Андрушків Г.З.)

у справі № 921/574/17-г/5

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільоблгаз"

про стягнення 7 944 994,20 грн,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільоблгаз" 7 944 994,20 грн, з яких: 7 424 174,32 грн - пені, 520 819,88 грн - 3% річних, посилаючись на неналежне виконання останнім умов укладеного між сторонами договору №16-180-Н від 30.12.2015 на купівлю-продаж природного газу в частині оплати поставленого йому (відповідачу) протягом січня-вересня 2016 року природного газу на загальну суму 938 529 431,26 грн.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає ст.ст. 258, 525, 526, 530, 611, 625, 712 ЦК України, ст.ст. 193, 216-217, 231, 264-265 ГК України.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

2.1. 30.12.2015 між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - продавець (позивач у справі)), з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тернопільоблгаз", (далі - покупець (відповідач у справі)), з другої сторони, укладено Договір на купівлю-продаж природного газу №16-180-Н (далі - Договір), за умовами якого та додаткових угод №1 від 02.03.2016, №2 від 31.03.2016, №3 від 30.04.2016, №4 від 22.08.2016, №5 від 01.02.2017 продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2016 році природний газ (далі - газ), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору (п.п. 1.1 Договору).

2.2. Газ, що продається за Договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам (п.1.2 Договору).

2.3. Продавець передає покупцю з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року (включно) газ обсягом 197 109,109 тис. куб.м , у тому числі по місяцях: січень - 62781,688 тис. куб. м.; лютий - 44221,489 тис. куб. м.; березень - 42117,816 тис. куб. м.; квітень - 18 316,654 тис. куб. м.; травень - 8614,738 тис. куб. м.; червень - 5513,867 тис. куб. м.; липень - 4996,588 тис. куб. м.; серпень - 4842,168 тис. куб. м.; вересень - 5704,101 тис. куб. м.(п.п. 2.1 умов Договору та додаткова угода до договору від 30.12.2015 № 5 від 01.02.2017).

2.4. Згідно з п.3.2 розділу 3 Договору приймання передача газу, переданого покупцем продавцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

2.5. Не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем продажу газу покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 13-го числа місяця наступного за місяцем продажу газу зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта. Підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою. У разі не підписання продавцем акту приймання-передачі газу, продавець письмово повідомляє покупця про причини не підписання акта.

2.6. У разі якщо покупець до 15 числа наступного за місяцем поставки газу не надає продавцю акти приймання-передачі природного газу, такі дії (бездіяльність) з боку покупця вважаються односторонньою відмовою покупця від поставки природного газу за цим договором за відповідний розрахунковий період. При цьому Покупець не має право заперечувати не поставки продавцем природного газу на його користь за цим договором за відповідний розрахунковий період. (п.п. 3.3 умов договору та додаткова угода до договору від 30.12.2015 № 2 від 31.03.2016).

2.7. Відповідно до п. 6.1 розділу 6 Договору та додаткової угоди до договору від 30.12.2015 № 2 від 31.03.2016 оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

2.8. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору від зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Нарахування пені не здійснюється продавцем на суми оплат, проведені покупцем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 (п.п. 7.2. умов договору та додаткова угода до договору від 30.12.2015 № 4 від 22.08.2016).

2.9. Стягнення нарахованої позивачем пені та 3% річних за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань за Договором і є предметом спору у цій справі.

3. Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

3.1. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017 частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільоблгаз" на користь позивача 1 107,82 грн пені, 87,78 грн 3% річних та 1 600,00 грн в повернення витрат по сплаті судового збору. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог про стягнення 7 943 798,60 грн, з яких: 7 423 066,50 грн - пені, 520 732,10 грн - 3% річних.

3.2. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 рішення Господарського суду Тернопільської області залишено без змін.

3.3. Суди дійшли висновку, що обґрунтованими вимогами позивача є вимоги про стягнення 1 107,82 грн пені, 87,78 грн 3% річних, які нараховані за несвоєчасне виконання зобов'язання відповідача з оплати поставленого природного газу, оскільки зазначені суми не охоплюється спільними протокольними рішеннями, які змінити порядок і строк виконання зобов'язань за договором поставки природного газу. За висновком судів необґрунтованими є позовні вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 7 423 066,50 грн та 3% річних в сумі 520 819,88 грн.

3.4. Відмову в задоволенні частини позовних вимог, суди мотивували тим, що внаслідок укладення спільних протокольних рішень змінено порядок і строк виконання зобов'язань за договором поставки природного газу.

А саме, судами досліджено, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Тернопільській області, Департаментом фінансів Тернопільської облдержадміністрації, Товариством з обмеженою відповідальністю "Тернопільоблгаз" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" з метою погашення взаємної заборгованості, а саме проведення Сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005р. №20 укладені (підписані) наступні Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального Фонду Державного бюджету України (надалі в тексті - Спільні протокольні рішення): №629 від 19.02.2016 на суму 204 561 773,06 грн, №810 від 14.03.2016 на суму 184 001 044,06 грн, №1180 від 14.04.2016 на суму 212 058 645,38 грн, №1471 від 17.05.2016 на суму 113 668 302,87 грн, №1685 від 14.06.2016 на суму 43 175 400,00 грн, №1835 від 13.07.2016 на суму 32 547 295,00 грн, №2137 від 16.08.2016 на суму 29 493 000,00 грн, №2316 від 14.09.2016 на суму 28 583 000,00 грн та №2483 від 17.10.2016 на суму 33 670 000,00 грн.

Кошти в зазначених вище сумах Сторона-3 (ТОВ "Тернопільоблгаз") перераховує НАК "Нафтогаз України" за природний газ, спожитий у 2016 році згідно з договором від 30.12.2015 №16-180-Н із записом в графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005 №20, дата і номер Спільного протокольного рішення, за природний газ 2016 року, договір від 30.12.20125р. №16-180-Н. в т.ч. ПДВ…"

Згідно з п. 5.2 Спільних протокольних рішень спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма Сторонами і діє до повного виконання Сторонами зобов'язань за цим Спільним протокольним рішенням. Спільні протокольні рішення підписані уповноваженими представниками та скріплені відтисками печаток всіх сторін (належним чином засвідчені копії даних рішень знаходяться в матеріалах справи).

3.5. За висновком судів, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (Постанова КМУ № 20 від 11.01.2005), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами. Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави.

3.6. Суди зазначили, що не беруть до уваги зміни, внесені сторонами Додатковою угодою №1 до договору купівлі-продажу природного газу від 30 грудня 2015 року №16-180-Н від 02.03.2016 в статтю 10 пункт 10.2 договору, а саме умови п.п.10.2.4 п.10.2 "Будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005р. №20 не вносять змін до цього Договору, та не можуть бути застосовані до відносин за цим Договором без підписання сторонами окремої додаткової угоди або угоди про внесення змін до цього договору." та зміни, внесені Додатковою Угодою №4 до договору купівлі-продажу природного газу від 30 грудня 2015 року №16-180-Н від 22 серпня 2016 року, а саме доповнення до п.6.1 договору абзацом чотири "сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005р. №20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором", оскільки такі умови суперечать нормам бюджетного законодавства, суті взаємовідносин сторін за Договором щодо проведення розрахунків за поставлений природний газ для використання побутовими споживачами (населенням) за рахунок субвенцій з державного бюджету України на фінансування пільг та субсидій.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. Не погоджуючись з вищезазначеними постановою та рішенням, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 7 423 066,50 грн та 3% річних у сумі 520 732,01 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

4.2. В обґрунтування зазначених вимог скаржник вказує, що рішення та постанова у справі ухвалені з порушенням ст.ст.525, 526, 599, 625 ЦК України, ст.232 ГК України та ст.ст. 76, 77, 78 ГПК України, без дослідження усіх істотних для справи обставин.

4.3. Скаржник звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що сума, яка була сплачена відповідачем на підставі Спільних протокольних рішень, склала 881 758 460,37 грн. Тоді як загальна сума поставленого природного газу склала 928 529 431,36 грн. Тобто 56 770 970,99 грн сплачено відповідачем власними грошовими коштами. Скаржник наполягає, що його розрахунок пені та 3% річних здійснений виключно на суму 56 770 970,99 грн, які були несвоєчасно оплачені відповідачем.

4.4. На підтвердження оплат, які були здійснені відповідачем, до суду надано докази - банківські виписки, сальдо по рахунку та копії розгорнутого акта звірки розрахунків за Договором, які взагалі не досліджували судами, а відтак, безпідставно не взяті до уваги, на відміну від пояснень відповідача.

4.5. Скаржник зазначає про суперечливість висновків судів в частині задоволення його позовних вимог. А саме, звертає увагу, що як суд першої інстанції, так і апеляційний господарський суд, зазначаючи у мотивувальній частині своїх судових рішень про те, що заявлені позивачем 520 819,88 грн 3% річних (тобто вся заявлена позивачем сума) є необґрунтованими, доходять висновку, що задовольнити слід позовні вимоги позивача на суму 87,78 грн.

В аспекті зазначеного, позивач вказує на те, що судові рішення взагалі не містять обґрунтувань на підставі чого суди дійшли висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача саме у сумі стягнення, яку задовольнили.

4.6. Відзиву на касаційну скаргу суду відповідач не подав.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. Відповідно до частини 1 ст. 300 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.1.2. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.300 Господарського процесуального кодексу України).

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір у справі, що переглядається, стосується стягнення пені та 3% річних за несвоєчасне виконання відповідачем свого зобов'язання за Договором з оплати поставленого йому позивачем природного газу у 2016 році.

5.2.2. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом ст. ст. 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

5.2.3. Статтею 7 ГК України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз". Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - Порядок).

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов'язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 7 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

5.2.4. З наведеного слідує адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату природного газу.

5.2.5. Правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг.

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

5.2.6. Водночас, для застосування санкцій, передбачених умовами договору, а також наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених у ч. 2 ст. 625 ЦК України, за зобов'язаннями, які компенсує держава, необхідно щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями.

Отже, підставою для стягнення пені та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

5.2.7. Проте задовольнивши позовні вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у сумі стягнутих 1 107,82 грн пені та 87,78 грн - 3% річних, суди попередніх інстанцій взагалі не встановили, на яку саме суму заборгованості нараховані 3% річних та інфляційні втрати у відповідних розмірах, та не обґрунтували, на підставі яких даних вони вважають обґрунтованим розмір задоволених позовних вимог саме у такій сумі. Тобто судові рішення у цій частині є невмотивованими, оскільки не містять ані суми, на яку нараховувалась пеня та 3% річних, ані конкретних періодів прострочення, за які здійснювалось відповідне нарахування, ані обґрунтованого розміру такого нарахування.

5.2.8. Зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій не свідчить про те, що суди надали оцінку поданим сторонам доказам та запереченням проти них. Суди не з'ясували і в своїх рішеннях не відобразили про вчинення відповідачем дій з погашення відповідної заборгованості, зокрема, строки та порядок вчинення таких дій, а також належним чином не проаналізували умови Договору з урахуванням підписаних сторонами додаткових угод до нього. Мова йде про Додаткову угоду №1 від 02.03.2016 та Додаткову угоду №4 від 22.08.2016. Тобто додаткові угоди, які підписані сторонами спору в період між підписаннями Спільних протокольних рішень, підписання яких відповідач не заперечує.

Як зазначено у п. 3.6 постанови, суди дослідили, що відповідно до цих додаткових угод сторони погодили, що спільні протокольні рішення, в тому числі і ті, що підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20, не можуть бути застосовані до відносин за цим Договором без підписання сторонами окремої додаткової угоди або угоди про внесення змін до цього договору, а також, що підписання цих рішень не змінює строків та умов розрахунків за Договором. Проте зазначивши, що ці додаткові угоди не враховуються, оскільки вони суперечать бюджетному законодавству, суди не з'ясували мети їх підписання сторонами, підстав, якими сторони керувалися, укладаючи їх, та власне питання дійсності додаткових угод в силу вимог закону.

5.2.9. Слушними є і доводи скаржника, про які зазначено у п.4.5 цієї постанови. А саме, що рішення та постанова у цій справі містять суперечливі висновки про обґрунтованість чи необґрунтованість вимог позивач в частині стягнення з відповідача 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Оскільки згідно з позовною заявою позивач просив стягнути 3% річних саме у сумі 520 819,88 грн, яка як слідує з рішень та постанови судів є повністю необґрунтованою (абз.6 ст.6 рішення та абз.2 ст.9 постанови). Натомість, на якій правовій підставі суди задовольнили позовні вимоги в частині стягнення 3% річних на суму 87,78 грн, не зазначено.

5.2.10. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції не дотримався вимог статей 43, 84 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), натомість апеляційний господарський суд - ст.ст. 86, 269, 282 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суди не дослідили усі зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

6.2. Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом у сукупності та відображено у судовому рішенні.

6.3. Проте зі змісту рішення та постанови судів попередніх інстанцій у цій справі слідує, що суди не встановили у судовому процесі всіх обставин справи з урахуванням предмета судового розгляду. Судами надано неповну юридичну оцінку доводам сторін у справі, що призвело до передчасних висновків.

6.4. Відповідно до ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

6.5. У зв'язку з наведеними вище обставинами, відображеними у розділі 5 цієї постанови, зважаючи на встановлені законом межі компетенції суду касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення та постанови судів з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

6.6. Під час нового розгляду справи господарським судам слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та відповідно до чинного законодавства вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні.

7. Судові витрати

7.1. Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

7.2. Враховуючи, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд, розподіл судових витрат у справі, в тому числі, й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.12.2017 у справі №921/574/17-г/5 скасувати.

3. Справу №921/574/17-г/5 передати на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Ткач

Судді О. Мамалуй

Л. Стратієнко