РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.06.2018Справа № 910/9256/16

За позовомПерший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі 1. Кабінету Міністрів України 2. Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство»
до1. Київської обласної державної адміністрації 2. Приватного підприємства «Вест» 3. Приватного підприємства «Акорд»
провизнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди, витребування земельної ділянки
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратуриХолоденко А.С., посвідчення №042853 від 15.04.2016;
від позивача - 1Колток О.М., довіреність №7/33/355 від 11.01.2018;
від позивача - 2Чигир Т.Ф., довіреність №80 від 05.02.2018;
від відповідача - 1Кучма О.М., довіреність №3-к від 09.01.2018;
від відповідача - 2Горда Ю.І., довіреність №б/н від 01.09.2017;
від відповідача - 3Пожоджук Р.В., довіреність № б/н від 28.03.2018

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, Приватного підприємства «Вест» та Приватного підприємства «Акорд» про визнання недійсними розпоряджень Київської обласної державної адміністрації №746 та №747 від 20.10.2004 «Про надання в оренду земельних ділянок», визнання недійсними договору оренди земельної ділянки від 21.10.2004, укладеного між Київською обласною державною адміністрацією і Приватним підприємством «Вест», та договору оренди земельної ділянки від 21.10.2004, укладеного між Київською обласною державною адміністрацією і Приватним підприємством «Акорд». Також прокурор просив витребувати на користь Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» земельні ділянки з незаконного володіння Приватного підприємства «Вест» площею 9,9 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та Приватного підприємства «Акорд» площею 9,8 га з кадастровим номером НОМЕР_2 які знаходяться в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, за межами населеного пункту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядження №747 та №746 від 20.10.2004 прийняті Київською обласною державною адміністрацією з перевищенням повноважень, що призвело до неправомірного вилучення та зміни цільового призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка перевищує 10 га.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 у справі № 910/9256/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду №910/9256/16 від 04.10.2016 рішення Господарського суду міста Києва №910/9256/16 від 11.08.2016 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України №910/9256/16 від 23.02.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2016 у справі №910/9256/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/9256/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08.02.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/9256/16 скасовано та справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Смирновій Ю.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 суддя Смирнова Ю.М. прийняла справу до свого провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 29.03.2018.

У підготовчому засіданні 29.03.2018 було оголошено перерву до 18.04.2018.

У підготовчому засіданні 18.04.2018 було оголошено перерву до 08.05.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2018 відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства «Акорд» про закриття провадження у справі в частині вимог до Приватного підприємства «Акорд».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.05.2018.

У судовому засіданні 29.05.2018 було оголошено перерву до 11.06.2018.

Представники прокуратури та позивачів в судовому засіданні 11.06.2018 заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні 11.06.2018 проти позову заперечили, просили в задоволенні позову відмовити.

В поданих до канцелярії суду відзивах на позов, відповідачі проти позову заперечили, зазначили про хибність твердження прокурора стосовно того, що спірні земельні ділянки є єдиним масивом лісництва, надали свої зауваження щодо прийняття спірних розпоряджень відповідачем 1 в один і той же день та стверджували про відсутність підстав для встановлення пов'язаності відповідачів 2 та 3 між собою з метою отримання в оренду земельної ділянки понад 10 гектарів одним кінцевим бенефіціарним власником станом на дату прийняття оспорюваних розпоряджень. Також відповідачі просили суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

В судовому засіданні 11.06.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників процесу, Господарський суд міста Києва -

В С Т А Н О В И В :

20.10.2004 Київською міською державною адміністрацією було прийнято розпорядження №746 «Про надання в оренду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду під розміщення торгово-промислового комплексу Приватному підприємству «Вест» в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Широта» за договором №195 від 21.09.2004, вилучено з постійного користування Бориспільського держлісгоспу та надано в оренду на 49 років Приватному підприємству «Вест» земельну ділянку площею 9,9 га лісів на території Щасливської сільської ради Бориспільського району під розміщення торгово-промислового комплексу, віднесено земельну ділянку до земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення та доручено Бориспільській районній державній адміністрації укласти та підписати від імені обласної державної адміністрації договір оренди вказаної земельної ділянки з Приватним підприємством «Вест».

Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 №747 «Про надання в оренду земельної ділянки», зокрема, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду під розміщення торгово-промислового комплексу Приватному підприємству «Акорд» в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Широта» за договором №193 від 21.09.2004, вилучено з постійного користування Бориспільського держлісгоспу та надано в оренду на 49 років Приватному підприємству «Акорд» земельну ділянку площею 9,8 га лісів на території Щасливської сільської ради Бориспільського району під розміщення торгово-промислового комплексу, віднесено земельну ділянку до земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення та доручено Бориспільській районній державній адміністрації укласти та підписати від імені обласної державної адміністрації договір оренди вказаної земельної ділянки з Приватним підприємством «Акорд».

На виконання вище перелічених розпоряджень були укладені наступні правочини:

1. Договір оренди земельної ділянки від 21.10.2004 (зареєстрований в реєстрі за №5786), який укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією, як орендодавцем та Приватним підприємством «Вест» як орендарем, згідно п.1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне володіння і користування земельну ділянку, яка знаходиться в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, відповідно до плану викопіювання, що додається. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку (п.1.2 договору від 21.10.2004). За умовами п.2.3.1 вказаного правочину договір укладається на термін 49 років, починаючи з дати його державної реєстрації. У п.1.3 договору передбачено, що в оренду передається земельна ділянка для розміщення центру автосервісного та автозаправного обслуговування площею 9,9 га лісів за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, за межами населеного пункту. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 59527,71 грн. (п.1.4 договору від 21.10.2004).

2. Договір оренди земельної ділянки від 21.10.2004 (зареєстрований в реєстрі за №5783), який укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією, як орендодавцем та Приватним підприємством «Акорд» як орендарем, відповідно до п.1.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка знаходиться в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, відповідно до плану викопіювання, що додається. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку (п.1.2 договору від 21.10.2004). За умовами п.2.3.1 вказаного правочину договір укладається на термін 49 років, починаючи з дати його державної реєстрації. У п.1.3 договору передбачено, що в оренду передається земельна ділянка для розміщення центру автосервісного та автозаправного обслуговування площею 9,8 га лісів за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, за межами населеного пункту. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 58926,42 грн. (п.1.4 договору від 21.10.2004.).

За твердженнями Першого заступника прокурора, Київською обласною державною адміністрацією вилучено та змінено цільове призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного лісового масиву площею 19,7 га, що свідчить про перевищення повноважень, передбачених ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин), у зв'язку з чим прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство».

Так, відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами), за змістом якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів.

Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) встановлено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 152 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади.

Відповідно до ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст.ст. 56, 57 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, Земельного кодексу України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

При цьому, земельні відносини, які виникають при використанні лісів відповідно до положень ст. 3 Земельного кодексу України регулюються крім земельного законодавства також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать приписам Земельного кодексу України.

Водночас у п. 2 ст. 5 Лісового кодексу України (тут і далі - в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак, застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Тобто оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинен визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 85 Лісового кодексу України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту та раціонального використання.

При цьому, використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» ч.1 ст. 164 Земельного кодексу України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає здійсненням розроблених під час лісовпорядкування заходів та авторського нагляду за їх виконанням (ст. 93 Лісового кодексу України ).

За ст. 94 Лісового кодексу України у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства.

В подальшому матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

Відповідно до ст. 33 Лісового кодексу України організація лісового господарства має своїм завданням забезпечувати правову і технічну регламентацію його раціонального ведення і використання лісових ресурсів залежно від природних та економічних умов, цільового призначення, місцерозташування, породного складу лісів, а також функцій, які вони виконують.

Згідно зі ст. 35 Лісового кодексу України державні органи та постійні лісокористувачі, які здійснюють планування, організацію, ведення лісового господарства і використання лісових ресурсів, з урахуванням господарського призначення лісів і природно-кліматичних умов, зобов'язані забезпечувати, зокрема, збереження лісів, безперервне, невиснажливе і раціональне використання лісів, розширене відтворення, поліпшення породного складу і якості лісів, підвищення їх продуктивності, раціональне використання земельних ділянок лісового фонду, підвищення ефективності лісогосподарського виробництва на основі єдиної технічної політики, досягнень науки і техніки.

Тобто, ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Лісовпорядкування включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

Лісовпорядкування ведеться на всій території України та здійснюється державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади (ст. 93 Лісового кодексу України).

Таким чином, зі змісту наведених законодавчих приписів вбачається, що лісогосподарські підприємства є особливими суб'єктами у сфері використання лісових ресурсів, що створюються і функціонують з метою організації та здійснення охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісових масивів відповідно до порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства.

Земельні ділянки, які було надано приватним підприємствам в оренду за спірними розпорядженнями, є землями лісового фонду, віднесені до категорії лісів І групи, категорія - захисні смуги вздовж автошляхів, перебували в постійному користуванні ДП «Бориспільське лісове господарство».

Однією із форм лісовпорядкування є ведення кадастру. Органами лісового господарства здійснюється облік лісів та ведеться державний лісовий кадастр, який містить систему відомостей і документів про правовий режим лісового фонду, поділ його між користувачами, якісний і кількісний стан лісового фонду, поділ лісів за групами та віднесення до категорій захисності, економічну оцінку та інші дані (ст. 51 Лісового кодексу України).

При цьому, документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів в тому числі земель лісового призначення, за категоріями, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації міститься у державному земельному кадастрі (згідно з нормами ст.ст. 181 - 184, 202 - 204 Земельного кодексу України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій»).

З урахуванням наявних в матеріалах справи викопіювання із планшету №1 Вишеньківського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп», фрагменту з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу №3 Вишеньківського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп», акту вибору земельної ділянки намічуваної для відведення в оренду Приватному підприємству «Акорд» для розміщення центру автосервісного та автозаправочного обслуговування в межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області від 13.08.2004, акту вибору земельної ділянки намічуваної для відведення в оренду Приватному підприємству «Вест» для розміщення торгово-промислового комплексу в межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області від 06.09.2004, суд дійшов висновку, що оспорюваними розпорядженнями №№ 746, 747 від 20.10.2004, якими вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування одного й того самого постійного користувача - Бориспільського держлісгоспу, вилучено ліси І групи загальною площею 19,7 га, що знаходилися в одному кварталі лісництва та використовувалися для ведення лісового господарства.

Також, оспорюваними розпорядженнями змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки на землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення та передано в оренду на 49 років відповідачам 2, 3, кінцевим бенефіціарним власником яких є ОСОБА_1, керівником - Ющенко Д.О.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оспорювані розпорядження Київської обласної державної адміністрації спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка перевищувала 10 га, внаслідок чого, це свідчить про перевищення Київською обласною державною адміністрацією своїх повноважень, передбачених законом, оскільки вилучення земельних лісових ділянок площею більше 10 га, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вилучення спірних земельних ділянок та їх передача в оренду відповідачам 2, 3 здійснено незаконно, оскільки таке вилучення і наступна передача в оренду відносились до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

За змістом п. 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, вимоги Першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсними розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 №746 та від 20.10.2004 №747 «Про надання в оренду земельних ділянок» з огляду на встановлене судом перевищення Київською обласною державною адміністрацією, передбачених законом повноважень є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами ст.ст. 84, 118, 123, 124 Земельного кодексу України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється. З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду (Аналогічну правову позицію наведено в п. 2.24 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»).

Згідно із абз. 4 п. 2.26 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» також, розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з'ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Встановлення судом невідповідності розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 №746 та від 20.10.2004 №747 «Про надання в оренду земельних ділянок» положенням чинного на момент їх прийняття законодавства України свідчить про порушення встановленого ст.ст. 124, 149 Земельного кодексу України порядку передачі в оренду земельної ділянки, що згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Крім цього, позовні вимоги про витребування на користь Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» спірних земельних ділянок з незаконного володіння Приватного підприємства «Вест» та Приватного підприємства «Акорд», як похідні позовні вимоги, також є обґрунтованими.

Однак, щодо тверджень прокурора про те, що відповідачі 2 та 3 наразі є юридичними особами, пов'язаними між собою одним кінцевим бенефіціарним власником, суд зазначає, що станом на дату прийняття спірних розпоряджень та укладання оспорюваних договорів такого поняття в законодавстві України як кінцевий бенефіціарний власних не існувало взагалі, а в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують, що станом на дату виникнення спірних правововідносин у відповідачів 2 та 3 були різні власники та керівники.

Проте, оцінюючи всі матеріали справи у сукупності, незважаючи на невідповідність спірних розпоряджень вимогам чинного на момент їх прийняття законодавства, наявності підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними та витребування на користь Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» спірних земельних ділянок з незаконного володіння Приватного підприємства «Вест» та Приватного підприємства «Акорд», позов прокурора підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

У відзивах на позов, які подані до канцелярії суду, зокрема, і під час нового розгляду справи, відповідачі 1, 2, 3 просили суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

Наразі, за висновками суду, строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсними розпоряджень Київської обласної державної адміністрації №746 та №747 від 20.10.2004 «Про надання в оренду земельних ділянок», і, як наслідок, щодо похідних позовних вимог, фактично сплив. При цьому, судом враховано наступне.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати, насамперед, обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Частиною 1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (тут і далі в редакції, чинній на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно із Рішенням №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного господарського процесуального законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою, в інтересах якої він звернувся.

За таких обставин, за висновками суду, дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі, на прокурора.

Як вказувалось вище, порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, судом прийнято до уваги позицію Верховного Суду України у постанові від 29.10.2014 по справі №6-152цс14 стосовно того, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач 1 не мав об'єктивної можливості знати про обставини порушення його прав, оскільки держава реалізує свої права та обов'язки через відповідні органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Наразі, як вбачається з матеріалів справи, позивач 2 був обізнаний про прийняття спірних рішень відповідачем 1 з 2004 року, оскільки приймав участь у погодженні проекту землеустрою щодо відведення Приватному підприємству «Вест» та Приватному підприємству «Акорд» спірних земельних ділянок.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Відповідно до ст. 19 названого Закону предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Отже, визначені вище законодавчі приписи щодо повноважень органів прокуратури, свідчать про об'єктивну можливість для здійснення прокуратурою перевірки законності спірних рішень та договорів і звернення до суду в межах позовної давності; натомість нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», призводить до наслідків, визначених ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отже, органи прокуратури як єдина централізована система у відповідності до ст. 121 Конституції України могли дізнатися про невідповідність спірних розпоряджень та договорів вимогам законодавства ще у 2004 році. Однак, як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до суду з відповідним позовом 20.05.2016, тобто, більш ніж через 11 років з моменту прийняття спірних розпоряджень та укладання договорів оренди земельної ділянки.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах (п.п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р.).

Проте, у даному випадку прокурором та позивачами не доведено, а судом не встановлено обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, внаслідок чого клопотання прокурора про визнання причин пропуску строків позовної давності поважними залишене судом без задоволення.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на пропущення прокурором трирічного строку позовної давності, господарський суд дійшов висновку, що позов Першого заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, Приватного підприємства «Вест» та Приватного підприємства «Акорд» про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди, витребування земельної ділянки підлягає залишенню без задоволення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи судом першої інстанції покладається на прокурора у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 74, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27.06.2018

Суддя Ю.М. Смирнова