ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

м. Суми

02.07.2018 Справа № 920/1059/17
Господарський суд Сумської області, у складі судді Спиридонової Н.О., розглянувши заяву фізичної особи-підприємця Крижановської Наталії Олексіївни б/н від 26.06.2018 (1406к від 26.06.2018) про забезпечення позову у справі № 920/1059/17 в порядку загального позовного провадження

за позовом: фізичної особи-підприємця Крижановської Наталії Олексіївни (АДРЕСА_1, 40000),

до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» (вул. Маяковського, буд. 8, кв. 2, м. Суми, 40030),

2) Сумської міської ради (майдан Незалежності, буд. 2, м. Суми, 40000),

про визнання протиправними та скасування рішень, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок,

без виклику сторін,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у позовній заяві просить суд визнати протиправним та скасувати пункт 5 додатку до рішення Сумської міської ради від 27.01.2016 № 264-МР «Про надання в оренду земельних ділянок» щодо затвердження проекту землеустрою та надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» земельної ділянки по вул. Привокзальній, 33/1, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 0,0480 га строком на 5 років; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Привокзальна, 33/1, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 0,0480 га від 28.03.2016, укладений між Сумською міською радою в особі міського голови Лисенка О.М. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» в особі директора Комлика О.В.; визнати протиправним та скасувати пункт 9 додатку до рішення Сумської міської ради від 24.02.2016 № 399-МР «Про надання в оренду земельних ділянок» щодо затвердження проекту землеустрою та надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» 81/100 часток від земельної ділянки по вул. Привокзальній, 33/5, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 0,0719 га строком на 5 років; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Привокзальна, 33/5, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 81/100 частина від 0,0719 га від 02.06.2016, укладений між Сумською міською радою в особі міського голови Лисенка О.М. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» в особі директора Комлика О.В.

Ухвалою від 05.06.2018 судом поновлено провадження у справі № 920/1059/17 та з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11.06.2018 у даній справі призначено справу до судового розгляду в підготовчому провадженні на 03.07.2018.

26.06.2018 від позивача до суду надійшла заява б/н від 26.06.2018 (1406к від 26.06.2018) про забезпечення позову у справі № 920/1059/17, відповідно до якої позивач просить суд забезпечити позов у справі № 1059/17 шляхом:

- накладення арешту на земельні ділянки: кадастровий номер: :16:004:0039 площею 0,0463 га; кадастровий номер: :16:004:0040 площею 0,0017 га; кадастровий номер: :16:004:0033 площею 0,0719 га;

- заборони Сумській міській раді будь-яким чином розпоряджатися земельними ділянками кадастровий номер: :16:004:0039 площею 0,0463 га; кадастровий номер: :16:004:0040 площею 0,0017 га; кадастровий номер: :16:004:0033 площею 0,0719 га, в тому числі передавати вказані земельні ділянки в оренду, у власність, укладати та затверджувати укладені договори оренди, затверджувати технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об'єднання даних земельних ділянок;

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз», Колмику О.В. та будь-яким іншим особам здійснювати будівництво на земельних ділянках кадастровий номер: :16:004:0039 площею 0,0463 га; кадастровий номер: :16:004:0040 площею 0,0017 га; кадастровий номер: :16:004:0033 площею 0,0719 га.

Згідно з приписами частини третьої статті 140 Господарського процесуального кодексу України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

Розглянувши заяву фізичної особи-підприємця Крижановської Наталії Олексіївни б/н від 26.06.2018 (1406к від 26.06.2018) про забезпечення позову у справі № 920/1059/17 суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Заява позивача обґрунтована тим, що після відкриття провадження та призначення судової експертизи у даній справі відповідачами були вчинені дії, спрямовані на унеможливлення виконання рішення суду в даній справі в разі задоволення позовної заяви, а саме, Сумською міською радою на підставі оскаржуваних рішень було прийнято подальші, на думку позивача, протиправні рішення щодо розпорядження спірними земельними ділянками.

Щодо спірної земельної ділянки кадастровий номер: :16:004:0034 площею 0,0480 га Сумською міської радою 28 лютого 2018 року прийнято рішення № 3133-МР «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ТОВ «Мед-Союз», згідно якого Сумська міська рада погодила технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ТОВ «Мед-Союз» (35907556) за адресою: м. Суми, вул. Привокзальна, 33/1, на підставі якої передбачається поділ земельної ділянки площею 0,0480 га, кадастровий номер :16:004:0034, категорія та функціональне призначення земельної ділянки: землі житлової та громадської, забудови, під розміщеними адміністративними приміщеннями, що знаходиться в користуванні на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного 28 березня 2016 року (номер запису про інше речове право: 15352673 від 12 липня 2016 року), на дві земельні ділянки площами: 0,0463 га та 0,0017 га.

Згідно даних Публічної кадастрової карти, розміщених в мережі інтернет за адресою: http://mар.land.gov.uа/kаdаstrоvа-karta, даним земельним ділянкам присвоєно два нові кадастрові номери: земельній ділянці площею 0,0463 кадастровий номер :16:004:0039, земельній ділянці площею 0,0017 кадастровий номер :16:004:0040.

Стосовно другої спірної земельної ділянки кадастровий номер: :16:004:0033 площею 0,0719 га, розташована в м. Суми по вул. Привокзальній, 33/5, Сумською міською радою було прийнято рішення № 3131-МР від 28.02.2018р. «Про надання в оренду земельної ділянки гр. Комлику О.В. за адресою: м. Суми, вул. Привокзальна, 33/5», відповідно до якого вирішено надати Комлику Олегу Васильовичу в оренду строком на п'ять років 9/100 від 0,0719 га земельної ділянки під розміщеним адміністративним приміщенням вул. Привокзальна, 33/5, :16:004:0033.

Позивач вважає, що вищевказані дії відповідачів мають на меті унеможливлення захисту прав позивача в даному судовому спорі навіть у разі повного задоволення первісних позовних вимог, оскільки існування вищевказаних нових рішень щодо розпорядження спірними земельними ділянками не дозволить позивачу відновити своє порушене право. У зв'язку з чим позивач змушений для захисту своїх порушених прав щоразу заявляти нові позовні вимоги.

Позивач зазначає про те, що як вбачається з абз. 2 розд. 1 пояснювальної записки до технічної документації із землеустрою, в подальшому перший відповідач планує звертатись до другого відповідача за прийняттям нових рішень стосовно землеустрою спірних земельних ділянок, зокрема щодо об'єднання новосформованої внаслідок поділу земельної ділянки площею 0,0017 га (під вхідним тамбуром позивача) та земельної ділянки кадастровий номер: :16:004:0033 по вул. Привокзальній, 33/5, на якій розташована будівля Г-3.

Отже, на думку позивача, відповідачами вже вчинені та планується вчинення нових дій із розпорядження земельними ділянками, які були незаконно сформовані та передані в оренду і є предметом даного спору. Подальші дії відповідачів із прийняття нових рішень щодо розпорядження даними земельними ділянками значно ускладнять відновлення порушених прав позивача, що суперечить принципу «ефективного захисту порушених прав», який в силу частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, є основним завданням господарського судочинства.

Також позивач звертає увагу суду на те, що перший відповідач, маючи в користуванні не виділену в натурі частку від земельної ділянки кадастровий номер: :16:004:0033 загальною площею 0,0719 га, на якій розміщено в тому числі і об'єкт позивача, здійснює забудову такої земельної ділянки без погодження з позивачем та з самостійним визначенням фактичного місця розміщення такої забудови в межах всієї площі земельної ділянки. Зміна конфігурації спірних земельних ділянок, що вже відбулась та планується в майбутньому, не виключає можливість першого відповідача в подальшому здійснювати нове будівництво на незаконно виділених земельних ділянках.

На підтвердження зазначених обставин позивачем додано до заяви про забезпечення позову копію Змін № 875/08.01.01-23 від 05.10.2017 до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 29.12.2016 № 4/08.01.01.-13, виданих для прибудови ліфтового холу. Такою забудовою створено перешкоди у нормальній інсоляції приміщень через віконний отвір позивача, в майбутньому ж, за умови невжиття відповідних заходів забезпечення позову, відсутні перешкоди для першого відповідача здійснити також будівництво з повним перекриттям проходу та під'їзду до єдиного входу до приміщення позивача, оскільки обидві спірні земельні ділянки надані першому відповідачу саме під будівництво.

Частиною першою статті 138 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред'явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими Господарським процесуальним кодексом України; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 Господарського процесуального кодексу України, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв?язку та адресу електронної пошти, за наявності; предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (частина перша статті 139 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При цьому в пункті 3 вищевказаної постанови зазначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв?язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв?язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою - другою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов?язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Таким чином, суд зазначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, без обґрунтування підстав для вжиття таких заходів з посиланням на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 79 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, саме лише посилання в заяві на потенційну імовірність порушення прав особи без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Проте суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».

Стаття 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен, має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (постанова Верховного Суду України у справі № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року).

Суд, будучи органом правосуддя, повинен враховувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати отримання законним власником за результатами розгляду судової справи реальну можливість безперешкодного володіння своїм майном.

По суті, забезпечення позову - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Як наголосив Європейський суд у справі «Горнсбі проти Греції» виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ймовірного утруднення виконання або невиконання рішення про задоволення позову про стягнення грошових коштів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

В свою чергу, в Рішенні Конституційного суду України від 01.12.2004 р. по справі № 1-10/2004 розкривається поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Частиною четвертою статті 55 Конституції України унормовано, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Способи захисту цивільного права та інтересу зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України. За приписами цієї норми кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У розумінні наведених приписів спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Однак, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту» ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов'язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним».

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно Рекомендації Rec (2004) 6 - «орган», про який ідеться у статті 13 Конвенції, не обов'язково має бути судовим, але якщо він не є таким, то його повноваження і ті гарантії, які він надає, доцільно визначати з огляду на реальну ефективність засобу правового захисту, який він забезпечує; -«ефективність» «засобу правового захисту» в значенні статті 13 Конвенції не залежить від визначеності позитивного для заявника результату; проте вона містить певну мінімальну вимогу щодо швидкості розгляду (абз. 5 та 6 розділу «Вступ», Рекомендації Rec (2004).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_4 проти Нідерландів», «ефективний засіб» - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рл/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп-/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Так, судом встановлено, що позовними вимогами фізичної особи-підприємця Крижановської Наталії Олексіївни є вимоги щодо визнання протиправним та скасувати пункт 5 додатку до рішення Сумської міської ради від 27.01.2016 № 264-МР «Про надання в оренду земельних ділянок» щодо затвердження проекту землеустрою та надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» земельної ділянки по вул. Привокзальній, 33/1, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 0,0480 га строком на 5 років; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Привокзальна, 33/1, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 0,0480 га від 28.03.2016, укладений між Сумською міською радою в особі міського голови Лисенка О.М. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» в особі директора Комлика О.В.; визнати протиправним та скасувати пункт 9 додатку до рішення Сумської міської ради від 24.02.2016 № 399-МР «Про надання в оренду земельних ділянок» щодо затвердження проекту землеустрою та надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» 81/100 часток від земельної ділянки по вул. Привокзальній, 33/5, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 0,0719 га строком на 5 років; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Привокзальна, 33/5, кадастровий номер: :16:004:0034, площею 81/100 частина від 0,0719 га від 02.06.2016, укладений між Сумською міською радою в особі міського голови Лисенка О.М. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мед-Союз» в особі директора Комлика О.В.

Проте заявником не доведено суду співмірність вказаної позовної вимоги із обраним заходом забезпечення позову.

Також судом зазначається, що в поданій заяві, міститься лише посилання на порушення прав заявника, при цьому в заяві відсутнє достатнє обґрунтування та докази, які підтверджують доцільність та необхідність термінового забезпечення позову, а також не наведені обставини з якими заявник пов'язує порушення його прав і охоронюваних законом інтересів.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні поданої заяви.

Відповідно до частини шостої статті 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову покладається на заявника - Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕНС».

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 136, 137, 138-140, 234, 235, 254-256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити фізичній особі-підприємцю Крижановській Наталії Олексіївні (АДРЕСА_1, 40000) в задоволенні заяви б/н від 26.06.2018 (1406к від 26.06.2018) про забезпечення позову у справі № 920/1059/17.

2. Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання суддею.

3. Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного господарського суду у строки та в порядку, встановлені статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.

4. Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Суддя Н.О. Спиридонова