ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2018р. Справа №914/385/18

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового задання ОСОБА_1 розглянув матеріали позовної заяви

у справі №914/385/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк, м. Київ,

до відповідача: ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Танк Транс, м. Городок, Львівська область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Яблуневий Дар, м. Городок, Львівська область,

предмет позову: визнання недійсним одностороннього правочину заяви ТзОВ Танк Транс від 24.02.2015 року про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних вимог,

підстава позову: невідповідність заяви про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних вимог вимогам законодавства України,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_5 представник на підставі довіреності від 24.05.2018 року,

відповідача: ОСОБА_6 представник на підставі довіреності від 14.02.2018 року,

третьої особи 1: не зявився,

третьої особи 2: ОСОБА_7 представник на підставі довіреності від 10.01.2018 року.

ПРОЦЕС

01.03.2018 року на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Танк Транс про визнання недійсним одностороннього правочину заяви ТзОВ Танк Транс від 24.02.2015 року про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних вимог.

Ухвалою суду від 05.03.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 19.03.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №914/385/18 за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб, підготовче засідання призначено на 18.04.2018 року.

Відводів складу суду сторонами не заявлено.

18.04.2018 року судом задоволено клопотання відповідача про продовження процесуального строку для надання відзиву на позов.

08.05.2018 року заяву ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб вих.27-9650/18 від 05.05.2018 року про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду.

11.05.2018 року судом залучено до участі у справі в процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Яблуневий Дар, продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів.

04.06.2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції відмовлено з підстав відсутності технічної можливості проведення відеоконференції.

11.06.2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Танк Транс про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням господарського суду міста Києва у справі №910/29559/15 від 04.05.2018 року відмовлено.

11.06.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 18.06.2018 року.

У судове засідання 27.06.2018 року зявилися представники сторін та третьої особи 2. Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти позовних вимог заперечив. Від третьої особи 1 на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший день у зв'язку з відсутністю вільних місць на будь-які потяги, а також через зайнятість представника в іншій справі у Господарському суді міста Києва, яка є резонансною.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. Суд враховуючи, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч.3 ст.56 ГПК України), не вважає зазначені в клопотанні від 26.06.2018 року причини неявки третьої особи поважними. Неможливість заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, однак, таких підстав не зазначено та не доведено. Крім цього, враховуючи наявність всіх зібраних у справі доказів, з'ясування позицій учасників справи, початок розгляду справи по суті, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Відтак, суд вважає, що неявка представника третьої особи 1 не перешкоджає розгляду справи по суті у даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 27.06.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ДОВОДИ СТОРІН.

ДОВОДИ ПОЗИВАЧА.

Позивач звернувся до суду з вимогою визнати недійсним односторонній правочин (заяву ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» від 24.02.2015 року про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних вимог) про часткове припинення зобовязань щодо сплати ОСОБА_3 з обмежено відповідальністю «Танк Транс» на користь позивача суми заборгованості за процентами за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 року у розмірі 289643 грн. 18 коп. та про припинення зобовязань щодо сплати позивачем на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» заборгованості за договором № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року банківського рахунку (укладеного між позивачем та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 253656 грн.76 коп.) та за договором № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року (укладеного між позивачем та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 35986 грн.42 коп.), внаслідок зарахування зазначених зустрічних однорідних вимог.

Позивач у позовній заяві вказує, що між ним та відповідачем було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 року, згідно з умовами якого позивач здійснює надання кредиту відповідачеві у межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості до 206 000 000 грн. 00 коп., а відповідач зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки та виконати інші обовязки за договором.

Позивач вказує, що 02.03.2015 року на підставі постанови НБУ №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно якого з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» - ОСОБА_8 Постановою НБУ № 664 від 02.10.2015 року відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації позивача. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 181 від 02.10.2015 року розпочата процедура ліквідації позивача з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року, яка була продовжена рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 619 від 20.02.2017 року на два роки по 24.02.2019 року включно.

Позивач доводить, що згадана вище заява ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» від 24.02.2015 року про припинення зобовязання зарахуванням зустрічних вимог не відповідає вимогам законодавства та порушує його законні права та інтереси, за захистом яких він і звернувся до суду.

Зокрема, позивач стверджує, що системний аналіз положень ст.ст. 514, 515, 1066, 1068, 1071 Цивільного кодексу України дає підстави зробити висновок про те, що за договором банківського рахунку грошове зобовязання банку перед клієнтом в межах коштів, розміщених на рахунку, може виникнути лише після направлення розпорядження клієнта на відповідну грошову суму, а без такого такого розпорядження лише у випадках, прямо передбачених законом чи умовами договору, та на підставі рішення суду.

В цьому ж контексті позивач обґрунтовує позовні вимоги положеннями пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 року № 492, відповідно до якої поточні рахунки відкриваються банком на конкретну особу, можливості зміни власника рахунку не передбачено. Тому, на думку позивача, він, як банк, був позбавлений можливості виконувати розпорядження підприємства щодо коштів на поточних рахунках, власником яких є інша особа, внаслідок чого у підприємства не виникло грошових вимог до позивача. Позивач стверджує, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 3-174гс16.

Враховуючи наведене у двох попередніх абзацах, позивач стверджує, що виникнення у позивача зобовязання перед відповідачем за договорами банківського рахунку, укладеними між позивачем та ТОВ «Яблуневий Дар», можливе виключно у випадку отримання новим кредитором права розпорядження рахунками, які відкриті на користь ТОВ «Яблуневий Дар». Тому, укладення між відповідачем та ТОВ «Яблуневий Дар» договору відступлення права вимоги за договорами банківського рахунку не призвело до виникнення грошового зобовязання позивача перед відповідачем, оскільки статус власника (клієнта, володільця) рахунку зберігається виключно за ТОВ «Яблуневий Дар», що виключає зустрічність спірного зарахування, тобто, суперечить вимогам ст. 601 ЦК України.

Крім цього, позивач зазначає, що оскільки грошове зобовязання банку може виникнути перед клієнтом лише на підставі направленого розпорядження, зважаючи на відсутність розпоряджень клієнта на відповідні грошові суми по договорах банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року, то строк виконання зобовязань за даними договорами, станом на момент вчинення оспорюваного правочину (24.02.2015 року) для позивача не настав, що відповідно виключає можливість здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Крім цього, позивач стверджує, що відповідачем було вчинено односторонній правочин в період дії Постанови Правління НБУ від 30.10.2014 року № 692БТ «Про віднесеня Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_9 до категорії проблемних», відповідно до якої погашення будь-якої заборгованості допускалось виключно в грошовій формі, і тому відповідачем порушено вимоги даної постанови.

Крім цього, позивач стверджує, що звертаючись до нього із заявою про зарахування від 24.02.2015 року, відповідач, всупереч вимогам ст. 517 ЦК України, не надав жодного доказу, що підтверджував би перехід права вимоги за договорами банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року, кладеними між позивачем та ТОВ «Яблуневий Дар», зокрема договору про відступлення прав вимоги (на який було лише посилання). Тому, оскільки станом на момент подання заяви про зарахування, позивач мав право не виконувати обов'язку новому кредитору, відсутні і зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, і внаслідок цього була відсутня можливість їх зарахування.

Також позивач обґрунтовує у позові необхідність захисту свого порушеного права у спосіб визнання недійсним одностороннього правочину (заяви про зарахування). На думку позивача, спростовувати правомірність зарахування на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 203 ГК України може особа, яка отримала заяву про зарахування, тому позивач оспорює правочин через порушення його права неправомірним, на його думку, зарахуванням. Також позивач посилається на ч. 3. ст. 215 ЦК України, відповідно до якої оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність, на підставах, встановлених законом.

ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач у відзиві та поясненнях позовні вимоги заперечив повністю.

Відповідач вказує, що 29 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» (Позичальник) було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11. 06 лютого 2015 року позивач відправив на адресу відповідача претензію на суму 203 461 956,03 грн. (Двісті три мільйони чотириста шістдесят одна тисяча девятсот п'ятдесят шість гривень 03 копійки), з яких: сума заборгованості за кредитом - 193 864 169,96 грн.; сума заборгованості за нарахованими процентами - 2 868 127,44 грн.; сума заборгованості за простроченими процентами до 31 дня - 6 729 658,63 грн.

Внаслідок наведеного, на думку відповідача, для нього наступив строк виконання зобов'язань за згаданим кредитним договором, у зв'язку з чим і було здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог згідно оскаржуваної заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Відповідач стверджує, що зарахування процентів, нарахованих на основну суму заборгованості згідно ОСОБА_10 кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29 травня 2014 року, відбулося на підставі наступних договорів: 1) договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, ОСОБА_2, яка відступила ТОВ «Танк Транс» право вимагати від Боржника ПАТ «Дельта Банк» виплати частини вкладу за ОСОБА_10 №6754 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любовю on-line» у доларах США від 27 березня 2014 року у розмірі 134 539,85 доларів США (Сто тридцять чотири тисячі п'ятсот тридцять девять доларів США 85 центів); 2) договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, ОСОБА_11 відступив ТОВ «Танк Транс» право вимагати від ПАТ «Дельта Банк» виплати частини вкладу за ОСОБА_10 №003-09508-06514 банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» у доларах США від 06 травня 2014 року у розмірі 441 523,22 долари США (Чотириста сорок одна тисяча пятсот двадцять три долари США 22 центи).

Відповідач стверджує, що окрім вищезазначених зарахованих сум процентів, відбулося ще одне зарахування нарахованих ПАТ «Дельта Банк» процентів у розмірі 289 643,18 гривень (двісті вісімдесят дев'ять тисяч шістсот сорок три гривні 18 копійок) на підставі оспореної позивачем заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 24.02.2015 року.

У вказаній заяві відповідач зазначив, що є кредитором ОСОБА_12 (позивача) за грошовими зобов'язаннями на загальну суму 289 643,18 (двісті вісімдесят девять тисяч шістсот сорок три гривні 18 копійок) гривень за наступними договорами (далі - «ОСОБА_10 рахунку»): договір № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року банківського рахунку, укладений між ОСОБА_12 та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 253 656,76 гривень; договір № 13/25469-6975 від 20.01.2011 банківського рахунку, укладений між ОСОБА_12 та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 35 986,42 гривень.

Відповідач зазначає, що права вимоги за Договорами рахунку були передані відповідачу на підставі ОСОБА_10 відступлення прав вимоги від 23 лютого 2015 року, укладеного між ТОВ «Танк Транс» та ТОВ «Яблуневий Дар». Про вказане відступлення прав вимоги ПАТ «Дельта Банк» було повідомлено 23 лютого 2015 року.

На підставі наведеного вище ОСОБА_3 заявляло про: часткове припинення зобов'язань щодо сплати ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суми заборгованості за процентами за ОСОБА_10 кредитної лінії №ВКЛ-2005880/11 від 29 травня 2014 року у розмірі 289 643,18 (двісті вісімдесят дев'ять тисяч шістсот сорок три гривні 18 копійок) гривень, та припинення зобов'язань щодо сплати Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» заборгованості за наступними договорами: договір № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року банківського рахунку, укладений між ОСОБА_12 та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 253 656,76 гривень; договір №13/25469-6975 від 20.01.2011 року банківського рахунку, укладений між ОСОБА_12 та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 35 986,42 гривень внаслідок зарахування зазначених зустрічних однорідних вимог.

Відповідач стверджує, що ТОВ «Яблуневий Дар» 23 лютого 2015 року виставляло в системі «Клієнт-Банк» платіжні доручення на перерахування грошових сум, а саме: платіжне доручення №7 на суму 253 500,00 грн., платіжне доручення №8 на суму 156,76 грн., платіжне доручення №9 на суму 14 574,24 грн., платіжне доручення №43 на суму 31 000,00 грн.

Відповідач стверджує, що внаслідок цього 23.02.2015 року у позивача виникло зобов'язання перед ТОВ «Яблуневий Дар» щодо переказу грошових коштів, однак, вказані платіжні доручення ПАТ «Дельта Банк» виконані не були.

Відповідач вказує, що згідно із ч. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ОСОБА_9 зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідач вказує, що саме у звязку з невиконанням ОСОБА_12 (позивачем) виставлених ТОВ «Яблуневий Дар» платіжних доручень, 24 лютого 2015 року ТОВ «Танк Транс» (відповідач) оформив на імя ПАТ «Дельта Банк» заяву про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, оскільки станом на 23.02.2015 року наступив строк виконання відповідачем платіжних доручень.

Також відповідач звертає увагу на те, що відповідно до абзацу 1-2 пункту 1.8 розділу 1, пункту 2.1 розділу 2 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 р. N 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 р. за N 1172/8493, пункту 2.13 глави 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. N 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за N 377/8976, банки приймають до виконання лише розрахункові документи: своїх клієнтів, які подають їх у банк у порядку, передбаченому договорами банківського рахунку цих клієнтів; клієнтів інших банків, тощо. При цьому, банкам забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки.

Таким чином, на думку відповідача, саме ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» як клієнт (володілець рахунку), а не ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «ТОВ «Танк Транс»» (відповідач) мало право 23 лютого 2015 року пред'являти до виконання платіжні доручення. Тому, доводи позивача про неможливість виконання ним платіжних доручень відповідач вважає безпідставними.

На думку відповідача, укладення 23 лютого 2015 року між ТОВ «Танк Транс» як Новим Кредитором, та ТОВ «Яблуневий Дар» як Первісним Кредитором ОСОБА_10 відступлення прав вимоги за Договорами банківського рахунку не змінило правовий статус ТОВ «Яблуневий Дар» як клієнта (володільця) рахунка.

Відповідно до наведеного ОСОБА_10 відступлення прав вимоги за Договорами банківського рахунку, Первісний Кредитор (ТОВ «Яблуневий Дар») відступив Новому Кредитору (ТОВ «Танк Транс») право вимагати від Боржника (ПАТ «Дельта Банк») виплати залишку на рахунках, відкритих за Договорами банківського рахунку.

Крім цього, відповідач посилається на п. 1.6 глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, відповідно до якого: банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно- правових актів; банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд; у випадках, передбачених законодавством України, клієнт може здійснювати платежі в інтересах третіх осіб».

Тому відповідач вважає, що на момент подання ТОВ «Танк Транс» заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог строки виконання зобов'язань були такими, що настали.

За таких обставин, з вищенаведеного повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, відповідач вбачає, що боржник - ПАТ «Дельта Банк» був обізнаний з тим, що має зобов'язання перед новим кредитором ТОВ «Танк Транс», оскільки вказане повідомлення є доказом переходу до нового кредитора - ТОВ «Танк Транс» прав у зобов'язанні від попереднього (первісного) кредитора ТОВ «Яблуневий Дар». Вказана правова позиція, на думку відповідача, підтверджується наявною судовою практикою по аналогічній категорії справ. Так, у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15 зазначено: «За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі».

Цим Верховний Суд України, на думку відповідача, засвідчив, що повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні є належним і достатнім доказом переходу прав вимоги від попереднього (первісного) кредитора до нового кредитора без будь-яких інших додаткових підтверджуючих цей факт документів.

Відповідач вказує, що наводячи статтю 517 ЦК України, позивач не згадує статтю 518 ЦК України, в якій обумовлено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Відповідач вказує, що позивач має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором. Однак, таких заперечень позивач не висував.

Відповідач вказує, що згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відтак, повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні за своєю правовою природою є правочином, який породжує відповідні правові наслідки. Аналогічна правова позиція, на думку відповідача, викладена в: постанові Вищого господарського суду України від 13 липня 2016 року у справі №910/25488/15; постанові Вищого господарського суду України від 11 липня 2016 року у справі №910/25485/.

Крім того позивач, на думку відповідача, посилаючись в обґрунтування своїх заперечень на приписи ч. 2 статті 517 Цивільного кодексу України, помилково ототожнює врегульоване цією нормою право боржника не виконувати свого обов'язку новому кредиторові, яке обумовлено ненаданням боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, та факт ненастання строку виконання зобов'язання. Відповідач посилається на постанову Вищого господарського суду України у справі № 910/258482/15, в якій суд встановив, що за змістом положень ч. 2 ст. 516 та ст. 517 Цивільного кодексу України боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі чи доказів переходу до нового кредитора прав вимоги, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15.

Підсумовуючи власні доводи, відповідач у відзиві стверджує, що ненадання доказів переходу прав вимоги за зобов'язанням не звільняє боржника (у даному випадку ПАТ "Дельта Банк") від обов'язку виконання взятих на себе зобов'язань за договором взагалі не переносить строки такого виконання, а лише дає можливість виконати зобов'язання на користь первісного кредитора та посилатися на прострочення кредитора (стаття 613 ЦК України), за час якого не сплачувати проценти. Тому, посилання позивача на ненадання ТОВ "Танк Транс" йому договорів відступлення права вимоги за договорами банківського рахунку, укладених з третіми особами, як на підставу відсутності факту виникнення зобов'язання позивача перед відповідачем за наслідками такої уступки, є помилковими та не ґрунтуються на нормах права, оскільки, норми статей 512-518 Цивільного кодексу України не зобов'язують нового кредитора надавати боржнику договори про відступлення права вимоги, а відповідно до ч. 2 статті 14 цього Кодексу відповідач не може бути примушений до вчинення таких дій.

Щодо доводів позивача про відсутність у відповідача права здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог внаслідок прийняття постанови правлінням Національного банку України 30 жовтня 2014 року №692 БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», відповідач вказав наступне: вказана постанова правління НБУ не забороняє проведення операцій по зарахуванню зустрічних однорідних вимог; постанова має гриф «БТ» (банківська таємниця), і не була доведена до відома ТОВ «Яблуневий Дар», ТОВ «Танк Транс» відтак її дія не поширюється на вказані підприємства; заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 24 лютого 2015 року є одностороннім правочином, який не потребує додаткового схвалення (акцепту) чи погодження ПАТ "Дельта Банк"; згадана постанова правління НБУ являється актом індивідуальної дії, видана виключно для ПАТ «Дельта Банк» і не поширює свою дію на інших субєктів господарювання.

ПОЗИЦІЯ ТРЕТІХ ОСІБ.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб (ОСОБА_4) у поясненні щодо позовної заяви просив позов задовольнити повністю. Загалом правова позиція ОСОБА_4 є подібною до доводів позивача, а їх процесуальний інтерес у справі є спільний.

ОСОБА_4 стверджує, що оспорюваний правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2015 року не відповідає вимогам ст. 601 ЦК України та ст. 203 ЦК України, через що є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Зокрема, ОСОБА_4 вважає, що зобовязання позивач за договорами банківського рахунку може виникнути виключно перед клієнтом (власником) рахунку (ТОВ «Яблуневий Дар»), натомість внаслідок відступлення права вимоги від 23.02.2015 року за договорами банківського рахунку до нового кредитора (відповідача) стало одночасне набуття як ТОВ «Яблуневий Дар», так і відповідачем, прав власника (володільця) в частині на одні й ті ж самі поточні рахунки, що не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Також ОСОБА_4 звертає увагу на те, що умовами договорів банківського рахунку не передбачено право третіх осіб розпоряджатись рахунками, що відкриті клієнту ТОВ «Яблуневий Дар», а також грошовими коштами, що знаходяться та обліковані на ньому.

Крім цього, ОСОБА_4 вважає, що відповідач не надав жодного доказу про перехід права вимоги за договорами банківського рахунку, укладених із ТОВ «Яблуневий Дар», до відповідача (нового кредитора), зокрема ОСОБА_10 про відступлення прав вимоги від 23.02.2015 року, хоча на нього посилався. Також, відповідачем не надано жодного доказу виконання ОСОБА_10 про відступлення права вимоги, що загалом унеможливлює на думку ОСОБА_4 проведення спірного зарахування.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТОВ «Яблуневий Дар» вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими повністю з тих же підстав, з яких їх заперечує повністю відповідач, і їх процесуальний інтерес у справі є спільний.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

29 травня 2014 року між позивачем, Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», та відповідачем, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс», було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11, згідно з умовами якого позивач здійснює надання кредиту відповідачеві у межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості до 206 000 000 грн. 00 коп., а відповідач зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки та виконати інші обовязки за договором.

06 лютого 2015 року позивач відправив на адресу відповідача претензію через порушення умов договору кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11, якою вимагав сплати боргу за договором в загальному розмірі 203 461 956,03 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 193 864 169,96 грн.; сума заборгованості за нарахованими процентами - 2 868 127,44 грн.; сума заборгованості за простроченими процентами до 31 дня - 6 729 658,63 грн. Сторони не заперечили факту направлення та отримання відповідно даної претензії. Внаслідок наведеного, суд встановив, що грошові вимоги позивача до відповідача у вказаному вище розмірі станом на момент отримання відповідачем претензії були дійсними (такими, строк виконання яких настав).

Зарахування процентів, нарахованих на основну суму заборгованості згідно ОСОБА_10 кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29 травня 2014 року, відбулося на підставі наступних договорів: 1) договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, ОСОБА_2, яка відступила ТОВ «Танк Транс» право вимагати від Боржника ПАТ «Дельта Банк» виплати частини вкладу за ОСОБА_10 №6754 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий з любовю on-line» у доларах США від 27 березня 2014 року у розмірі 134 539,85 доларів США (Сто тридцять чотири тисячі п'ятсот тридцять девять доларів США 85 центів); 2) договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу, ОСОБА_11 відступив ТОВ «Танк Транс» право вимагати від ПАТ «Дельта Банк» виплати частини вкладу за ОСОБА_10 №003-09508-06514 банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» у доларах США від 06 травня 2014 року у розмірі 441 523,22 долари США (Чотириста сорок одна тисяча пятсот двадцять три долари США 22 центи).

23.02.2015 року ТОВ «Яблуневий Дар», діючи на підставі ОСОБА_10 банківського обслуговування в Системі Інтернет-Банкінг «WIN клієнт» № ZCHY-8DAFAY, виставило позивачеві в системі «WIN клієнт» платіжні доручення на перерахування грошових сум, а саме: платіжне доручення № 7 на суму 253 500,00 грн., платіжне доручення № 8 на суму 156,76 грн., платіжне доручення № 9 на суму 14 574,24 грн., платіжне доручення № 43 на суму 31 000,00 грн. ОСОБА_2 платіжні доручення позивачем виконані не були, що позивач не спростовував та документарно не заперечував.

При цьому суд оцінює як необгрутовані та безпідставні доводи позивача про неналежність доказу, яким відповідач підтверджує факт виставлення даних платіжних доручень до виконання позивачеві - фотокопію скріншота монітора компютера із відкритою сторінкою у програмі «WIN клієнт» ТОВ «Яблуневий Дар». ОСОБА_1 позивач повинен мати доступ до даних оператора Системи Інтернет-Банкінг «WIN клієнт», і саме він доводить суду про неналежність доказу виставлення платіжних доручень до оплати. Однак, жодних доказів про таке позивач суду не надав. Відповідач втратив можливість отримати інші докази з моменту припинення функціонування даної системи через запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

Внаслідок наведеного, а також враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, враховуючи факт неподання позивачем жодного доказу на спростування обставини виставлення платіжних доручень до виконання та факт подання доказу відповідачем, суд робить висновок про належність, достатність та достовірність доказу, поданого відповідачем, а саме фотокопію скріншота монітора компютера із відкритою сторінкою у програмі «WIN клієнт» ТОВ «Яблуневий Дар».

Крім цього, оскільки саме позивач заперечує, серед іншого, факт виставлення вказаних платіжних доручень до оплати, то суд вважає, що відсутність у нього будь-якого доказу щодо цих обставин та незаявлення ним жодних клопотань про витребування чи забезпечення доказів, не може бути підставою для покладення всього тягара доказування на відповідача. З таких обставин, та за умови відсутності у позивача жодного доказу на заперечення доводів відповідача, суд, керуючись власним переконанням відповідно до ч. 2 ст. 89 ГПК України, робить висновок про достатність даного доказу для підтвердження обставини виставлення до оплати наведених вище платіжних доручень.

Суд також встановив, що на момент виставлення вказаних платіжних доручень до оплати 23.02.2015 року ТОВ «Яблуневий Дар» відповідно до договорів банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року був стороною вказаних договорів і його наказ про платіж повинен був бути виконаним позивачем відповідно до умов законодавства.

Оскільки платіжні доручення на перерахування грошових № 7 на суму 253 500,00 грн., № 8 на суму 156,76 грн., № 9 на суму 14 574,24 грн., № 43 на суму 31 000,00 грн., виставлені до оплати ТОВ «Яблуневий Дар», не були виконані позивачем, то грошові вимоги ТОВ «Яблуневий Дар» до позивача у вказаному вище розмірі станом на 23.02.2015 року були дійсними (такими, строк виконання яких настав).

23.02.2015 року між відповідачем (ТОВ «Танк Транс») та ТОВ «Яблуневий Дар» укладено Договір відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку. Відповідно до умов п. 2.1 даного ОСОБА_10 первісний кредитор (ТОВ «Яблуневий Дар») відступає новому кредитору (відповідач) права вимоги до боржника за договором рахунку (позивач), а новий кредитор (відповідач) зобовязується сплатити ТОВ «Яблуневий Дар» ціну відступлення за права вимоги. Пунктом 1.1 ОСОБА_10 термін «договір рахунку» визначено сторонами як договір банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року (укладеного між позивачем та ТОВ «Яблуневий Дар») та договір банківського рахунку № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року (укладеного між позивачем та ТОВ «Яблуневий Дар»). Відповідно до преамбули та п. 1.1 ОСОБА_10 відступленими правами вимоги є вимоги про виплату грошових коштів, що знаходяться на рахунках ТОВ «Яблуневий Дар», відкритих позивачем на підставі наведених вище договорів банківського рахунку, в загальному розмірі 289643 грн. 18 коп.

23.02.2015 року відповідач та ТОВ «Яблуневий Дар» спільним повідомленням про заміну кредитора у зобовязанні повідомили позивача про відступлення права вимог на підставі ОСОБА_10 відступлення прав вимоги від 23.02.2015 року за договорами банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року на загальну суму 289643 грн. 18 коп. з ТОВ «Яблуневий Дар» на відповідача (ТОВ «Танк Транс»). Одночасно, даним повідомленням відповідач та ТОВ «Яблуневий Дар» вимагали від позивача сплати вказаних грошових коштів відповідачеві на наведені ними платіжні реквізити.

24.02.2015 року відповідач звернувся до позивача із заявою про припинення зобовязання зарахуванням однорідних зустрічних вимог на підставі ст. 601 ЦК України. Вимоги даної заяви відповідач обгрунтував тим, що станом на 01.02.2015 року він має заборгованість перед позивачем по сплаті нарахованих процентів за кредитом по ОСОБА_10 кредитної лінії № ВКЛ-2005880/11 від 29.05.2014 року у розмірі 9199435 грн. 04 коп., та, одночасно, відповідач є кредитором позивача за грошовими зобовязаннями на загальну суму 289643 грн. 18 коп. (права вимоги за грошовими зобовязання на загальну суму 289643 грн. 18 коп. за договорами банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року (на суму 253656,76 грн.) та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року (на суму 35986,42 грн.) були відступлені відповідачеві на підставі ОСОБА_10 відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 23.02.2015 року).

Даною заявою відповідач заявив про часткове припинення зобов'язань щодо сплати ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суми заборгованості за процентами за ОСОБА_10 кредитної лінії №ВКЛ- 2005880/11 від 29 травня 2014 року у розмірі 289 643,18 (двісті вісімдесят дев'ять тисяч шістсот сорок три гривні 18 копійок) гривень, та припинення зобов'язань щодо сплати Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» заборгованості за наступними договорами: договір № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року банківського рахунку, укладений між ОСОБА_12 та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 253 656,76 грн.; договір №13/25469-6975 від 20.01.2011 банківського рахунку, укладений між ОСОБА_12 та ТОВ «Яблуневий Дар» на суму 35 986,42 грн., внаслідок зарахування зазначених зустрічних однорідних вимог.

02.03.2015 року правлінням НБУ було прийнято постанову № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних». 02.03.2015 р. виконавчою дирекцією ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно із яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» - ОСОБА_8 08.04.2015 року виконавча дирекція ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 71, яким запровадила тимчасову адміністрацію строком на шість місяців, а рішенням від 03.08.2015 року № 147 тимчасову адміністрацію продовжено до 02.10.2015 року. На підставі постанови НБУ № 664 від 02.10.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцією ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 181 від 02.10.2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», якою розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноваженою особою ОСОБА_4 ОСОБА_8 Рішенням виконавчої дирекції ОСОБА_4 № 619 від 20.02.2017 року продовжено строк процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки по 04.10.2019 року включно.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Надавши оцінку доказам в їх сукупності взявши до уваги доводи та пояснення учасників справи, суд зазначає про необгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову повністю через наступні висновки.

ЩОДО ДІЙСНОСТІ (НАСТАННЯ СТРОКУ ВИКОНАННЯ) ВИМОГ ПО ДОГОВОРАХ БАНКІВСЬКОГО РАХУНКУ.

Позивач зазначає, що оскільки грошове зобовязання банку може виникнути перед клієнтом лише на підставі направленого розпорядження, зважаючи на відсутність розпоряджень клієнта на відповідні грошові суми по договорах банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року, то строк виконання зобовязань за даними договорами, станом на момент вчинення оспорюваного правочину для позивача не настав, що відповідно виключає можливість здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Однак, судом вище встановлено, що оскільки платіжні доручення на перерахування грошових № 7 на суму 253 500,00 грн., № 8 на суму 156,76 грн., № 9 на суму 14 574,24 грн., № 43 на суму 31 000,00 грн., виставлені до оплати ТОВ «Яблуневий Дар», не були виконані позивачем, то грошові вимоги ТОВ «Яблуневий Дар» до позивача у вказаному вище розмірі станом на 23.02.2015 року були дійсними (такими, строк виконання яких настав). Тобто, для позивача строк виконання зобовязання за даними договорами банківського рахунку настав, і зобовязання на той момент було дійсним. Внаслідок наведеного, доводи позивача про неможливість зарахування однорідних зустрічних вимог через недійсність (не настання строку виконання) зобовязання позивача за договорами банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року є необгрунтованим та не підтвердженим доказами.

ЩОДО ОФОРМЛЕННЯ ПРАВА РОЗПОРЯДЖЕННЯ БАНКІВСЬКИМИ РАХУНКАМИ ЯК УМОВИ ВИКОНАННЯ ЗОБОВЯЗАННЯ НА КОРИСТЬ ТРЕТІХ ОСІБ.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги положеннями пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 року № 492, відповідно до якої поточні рахунки відкриваються банком на конкретну особу, можливості зміни власника рахунку не передбачено. Тому, на думку позивача, він як банк був позбавлений можливості виконувати розпорядження підприємства щодо коштів на поточних рахунках, власником яких є інша особа, внаслідок чого у підприємства не виникло грошових вимог до позивача. Позивач стверджує, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 3-174гс16. Позивач стверджує, що виникнення у позивача зобовязання перед відповідачем за договорами банківського рахунку, укладеними між позивачем та ТОВ «Яблуневий Дар», можливе виключно у випадку отримання новим кредитором права розпорядження рахунками, які відкриті на користь ТОВ «Яблуневий Дар». Тому, укладення між відповідачем та ТОВ «Яблуневий Дар» договору відступлення права вимоги за договорами банківського рахунку не призвело до виникнення грошового зобовязання позивача перед відповідачем, оскільки статус власника (клієнта, володільця) рахунку зберігається виключно за ТОВ «Яблуневий Дар», що виключає зустрічність спірного зарахування, тобто, суперечить вимогам ст. 601 ЦКУ.

Однак, суд звертає увагу позивача на той факт, що на підставі ОСОБА_10 відступлення прав вимоги від 23.02.2015 року ТОВ «Яблуневий Дар» відступив відповідачеві вже дійсну (строк виконання якої настав) вимогу, яку позивач всупереч правам та інтересам ТОВ «Яблуневий Дар» не виконав (вище встановлене судом невиконання позивачем розпорядження про платіж в системі «WIN клієнт»). Тому, в цьому контексті обставин справи суд враховує висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06.04.2016 року у справі № 3-174гс16 про те, що укладення лише договору відступлення права вимоги не призводить до виникнення грошового зобовязання банку перед особою на суму коштів, розміщених на рахунку, а грошове зобовязання банку перед клієнтом може виникнути ліше після направлення розпорядження про платіж.

Законом не заборонено банкам здіснювати платежі третім особам без реєстрації їх як клієнта банку за договорами банківського розрахунково-касового обслуговування та без їх спеціальної ідентифікації обслуговуючим банком платника.

Навпаки, чинне законодавство зобовязує банк виконувати розпорядження клієнта про сплату його коштів іншим особам. Відмінність обставин даної справи від вимоги клієнта про сплату його коштів третім особам полягає в тому, що в даній справі банк (позивач) за зустрічним зобовязанням повинен здійснювати виконання договору банківського рахунку, а за кредитним зобовязанням сам є стороною зобовязання (кредитором), а не лише здійснює розрахункове обслуговування клієнта, а грошові кошти за договором банківського рахунку є власністю клієнта, право вимоги яких він відступив відповідачеві.

Суд звертає увагу сторін на той факт, що на підставі ОСОБА_10 відступлення прав вимоги від 23.02.2015 року не відбулось повної заміни сторони (кредитора) в зобовязанні, нерозривно повязаному з особою кредитора, про неможливість чого вказав Верховний Суд України у постанові від 06.04.2016 року у справі № 3-174гс16.

Відповідно до п. 3.3 даного договору, незважаючи на відступлення права вимоги, превісний кредитор залишається стороною договору рахунку, та з урахуванням положень цього договору вправі вчиняти правочини на суму прав вимоги, не відступлених на користь нового кредитора за цим договором (у тому числі нарахованих, але не виплачених процентів на суму залишку на рахунку), направлені на зміну або припинення (в т.ч. дострокове) договору рахунку без згоди нового кредитора. А відповідно до преамбули та п. 1.1 ОСОБА_10 відступлення прав вимоги від 23.02.2015 року відступлене лише право вимоги за договорами банківського рахунку № 01/25469-16690 від 01.04.2013 року та № 13/25469-6975 від 20.01.2011 року в виключно розмірі 289643 грн. 18 коп.

Тому посилання позивача на висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 06.04.2016 року у справі № 3-174гс16, не беруться судом до уваги в даному контексті як такі, що стосуються оцінки інших, відмінних від даної справи обставин.

Крім цього, відповідно до правових висновків, наведених у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-65цс13 та від 09.04.2014 року у справі № 6-2цс14, здійснених на підставі аналізу положень чинного законодавства (ст.ст. 515, 1058, 1068, 1071 ЦК України та пункту 2.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 року № 492), їх (положень) зміст не вказує на те, що зобовязання за договором банківського вкладу є нерозривно повязане із особою кредитора.

ОСОБА_7 правова позиція викладена також і у п. п. 44, 45, 46, 52 постанови Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі № 910/7228/17. За результатами розгляду справи Верховний Суд зробив висновок, що положення статей 1058, 1066, 1068, 1071 ЦК України та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 року № 492 не містять жодних вказівок про те, що зобовязання за договорами банківського вкладу є нерозривно повязаними з особою кредитора (власника рахунку, вкладника), що в свою чергу свідчить про допустимість уступки права вимоги за згаданими договорами. Також Верховний Суд вказав, що положення Інструкції також не містить обмежень щодо прав вкладника передати право вимоги за договором вкладу шляхом уступки права вимоги на користь іншої особи, оскільки уступка вимоги за даним видом договору відповідає його правовій природі. На рахунки даного виду кошти надходять для зберігання і використання банком виключно від їх власника і по закінченню терміну їх зберігання повертаються власнику за вказівкою власника, або шляхом перерахування на його розрахунковий рахунок, або шляхом видачі готівкових коштів. Уступаючи право вимоги з повернення коштів, розміщених на даному рахунку, власник по суті розпоряджається ними у спосіб, дозволений законом.

Внаслідок наведеного суд робить висновок про безумовне право вкладника передати право вимоги за договором банківського рахунку шляхом уступки права вимоги на користь іншої особи, і законодавство не ставить виконання прав та обовязків банку в залежність від переоформлення банківського рахунку. На думку суду, позивач не мав жодних правових перешкод для виконання відступленого зобовязання новому кредитору, і, відповідно, для визнання здійсненого зарахування зустрічних однорідних вимог.

ЩОДО НЕНАДАННЯ БАНКУ (ПОЗИВАЧУ) ДОКАЗІВ ВІДСТУПЛЕННЯ ПРАВА ВИМОГИ.

Позивач стверджує, що строк виконання зобовязання не настав через ненадання йому доказів відступлення права вимоги (догвору та його виконання). Однак, ст.ст. 512-518 ЦК України не передбачають обовязку нового кредитора надавати боржнику договір про відступлення права вимоги. Одночасно, гарантоване ч. 2 ст. 517 ЦК України право боржника не виконувати свого обовязку новому кредиторові, котрий не надав боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні, не є доказом того, що строк виконання зобвязання не настав. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року № 6-979цс15.

Тому доводи позивача про ненастання строку виконання зобовязання через ненадання йому доказів відступлення права вимоги, а тому і про неможливість та протиправність зарахування, судом оцінені як необгрунтовані та безпідставні.

ЩОДО ДІЇ ПОСТАНОВИ ПРАВЛІННЯ НБУ ВІД 30.10.2014 РОКУ № 692БТ .

Позивач також посилається на те, що заява про зарахування зустрічних взаємних вимог від 09.02.2015 року була подана після прийняття постанови Правління НБУ від 30.10.2014 року №692БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства ОСОБА_9 до категорії проблемних», у відповідності до якої було встановлено ряд обмежень, у т.ч. погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, приймати тільки в грошовій формі.

Однак, така постанова не є нормативно-правовим актом, оскільки не зарєстрована в Міністерстві юстиції України, а тому є актом індивідуальної дії та має організаційно-розпорядчий характер, і на відміну від нормативно-правового акта спрямована на заходи впливу щодо конкретного банку, та не поширює свою дію на невизначене коло осіб. Тому наслідком порушення вимог даної постанови може бути лише застосування НБУ до банку заходів впливу за порушення банківського законодавства, а не визнання правочину недійсним. Нормативні акти НБУ за своєю юридичною силою не можуть обмежувати дії норм ст. 601 ЦК України.

Внаслідок наведеного суд вважає безпідставними доводи позивача про незаконність зарахування через порушення вимог постанови Правління НБУ від 30.10.2014 року №692БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства ОСОБА_9 до категорії проблемних».

ЩОДО ПОРУШЕННЯ ПРАВ ПОЗИВАЧА.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що спричиняє необхідність встановлення, яке саме право банку (позивача) порушене. Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 року у подібній справі № 914/3300/16 також звернуто увагу на необхідність встановлення, які саме права позивача він захищає в суді.

З матеріалів справи та суті самого зарахування зустрічних вимог вбачається, що внаслідок зарахування таких вимог на відповідну суму зменшились й зобовязання позивача у грошовому виразі. Фінансових втрат внаслідок такого зарахування ПАТ «Дельта Банк» не зазнав. Та обставина, що пізніше, після проведеного зарахування зустрічних взаємних вимог, розпочалась процедура ліквідації ПАТ «Дельта Банк» як неплатоспроможного, і таке зарахування впливає на можливість задоволення вимог інших кредиторів, не впливає на висновки суду. Так, таке зарахування було проведене завчасно, до прийняття 02.03.2015 року правлінням НБУ постанови №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних». ПАТ «Дельта Банк» не наділений повноваженнями представляти інтереси інших свої кредиторів у спірних відносинах. Відтак, суд не вбачає факту порушення прав ПАТ «Дельта Банк» зі сторони відповідача вчиненням оскаржуваного правочину.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права чи охоронюваного законом інтересу, але лише у випадку його порушення, невизнання, або оспорювання.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо. Згідно із п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Однак, належні докази суперечності оскаржуваного правочину вимогам закону, суду надані не були.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що надав оцінку всім основним доводам сторін у справі, хоча суд не має обов'язку детально відповідати на кожен довод сторін, що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України no. 4242/03 від 28.10.2010 року. Європейський суд з прав людини також вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами, відтак, суд зробив висновок про необхідність відмови в позові.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись 74, 76-80, 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 09.07.2018 року.

Суддя Матвіїв Р.І.