ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"20" червня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/538/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/538/18 за позовом Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) до відповідача Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича (АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) про розірвання договору та стягнення 149 990,55грн.

Від позивача: Марченко І.А. за паспортом;

Петров Є.В. за ордером ОД №230834 від 22.03.2018р.

Від відповідача: Бондарук М.М. за ордером серії ОД№278007 від 16.06.2018р.

присутня особа: ОСОБА_1 за паспортом;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Марченко Ірина Анатоліївна звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича про розірвання договору оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015р. укладеного між Фізичною особою - підприємця Марченко Іриною Анатоліївною та Фізичною особою - підприємця Іваненко Денисом Миколайовичем та стягнення з останнього заборгованість в розмірі 149 990,55грн., яка складається з основного боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 20 517,40 грн., 3% річних у розмірі 683,15 грн. та пені у сумі 128 790грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.03.2018р. було відкрито провадження по справі №916/538/18. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.05.2018р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

30.05.2018р. за вх.. ГСОО №2-2728/18 до суду надійшло клопотання про об'єднання в одне провадження позову Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни до Фізичної особи - підприємця Іванченко Дениса Миколайовича про розірвання договору та стягнення 149 990,55грн. (справа №916/538/18) та позову Фізичної особи-підприємця Марченко Ірини Анатоліївни до Фізичної особи-підприємця Іваненко Дениса Миколайовича про розірвання договору інвестування в АЗС від 17.03.2016р. провадження за яким було відкрито 23.04.2018р. (справа №916/715/18).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.06.2018р. в задоволення зазначеного клопотання було відмовлено.

Відповідач 08.05.2018р. за вх.ГСОО №9283/18 надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими безпідставними та просить суд в задоволені позову відмовити повністю.

В судовому засідання 20.06.2018р. за вх. ГСОО №12306/18 представником відповідача були надані до суду письмові пояснення у судових дебатах, згідно яких відповідач наголошує на невідповідності розміру пені положенням діючого законодавства.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

15.09.2015 року між фізичною особою підприємцем Марченко Іриною Анатоліївною (Орендодавець) та фізичною особою - підприємцем Іваненко Денисом Миколайовичем (Орендар) було укладено договір оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування наступну споруду: автозаправочну станцію як цілісний майновий комплекс. Об'єкт, що орендується , являє собою будівлю автозаправочної станції з обладнанням для роздрібної торгівлі паливно-мастильними матеріалами, з підсобними (допоміжними) спорудами, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, с. Березівка вул. Леніна 123, загальною площею будівлі АЗС - 36 кв.м.

Відповідно до п. 3.1 договору оренди, термін оренди складає 11 місяців з моменту прийняття об'єкта, що орендується. Пунктом 3.3 Договору передбачено, що після закінчення строку Договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін 10 днів до закінчення даного Договору письмово не повідомить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонгується на термін зазначений в п.3.1. і укладання додаткової або іншої угоди не потребує.

Згідно з п. 5.5 договору оренди, при передачі об'єкта, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується сторонами.

15.09.2015р. між сторонами договору оренди було підписано акт приймання-передачі, з якого вбачається, що Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування автозаправну станцію як цілісний майновий комплекс з обладнанням для роздрібної торгівлі паливно-мастильними матеріалами, з підсобними спорудами, що знаходяться за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, с. Березівка, вул. Леніна 123.

Положеннями пунктів 4.1, 4.2 договору оренди передбачено, що розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, у цілому складає 600 гривень за місяць, що оплачується Орендарем Орендодавцю щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа кожного місяця.

Позивача вказує, що в порушення умов договору оренди, відповідач не вносив орендну плату протягом періоду з жовтня 2015р. по березень 2018 р. включено, в зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість з орендної плати у загальному розмірі 17 400 грн.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо внесення орендної плати, позивач звернувся до відповідача з повідомленням від 12.12.2017р., яке було отримано відповідачем, про намір розірвати договір оренди автозаправної станції та листом - повідомленням від 25.01.2018р. про сплату боргу за договором оренди та намір розірвати договір. Проте, зазначені листи повідомлення були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Пунктом 10.3 договору оренди передбачено, що дострокове розірвання Договору можливе лише за письмовою згодою Сторін, якщо інше не встановлено Договором або законодавством України, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови даного Договору та свої зобов'язання.

Умовами п. 8.1, 8.2, 8.3 договору оренди встановлено, що повернення Орендодавцю об'єкта, що орендується, здійснюється сторонами протягом наступного дня з моменту закінчення терміну оренди, Орендар зобов'язаний виїхати з об'єкта, що орендується та передати Орендодавцю.

Отже позивач, вважаємо, що є всі підстави для розірвання договору оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015 року.

Крім того, відповідно до положень підпункту 9.1.1 пункту 9.1 договору та ст. 625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 128 790грн., інфляційні витрати в сумі 3 117,40 грн. та 3% річних в розмірі 683,15 грн.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015р. щодо внесення орендної плати, Фізична особа - підприємець Марченко Ірина Анатоліївна звернулась до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання . Згідно ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 цього ж Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2015р. між фізичною особою підприємцем Марченко Іриною Анатоліївною (Орендодавець) та фізичною особою - підприємцем Іваненко Денисом Миколайовичем (Орендар) було укладено договір оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування наступну споруду: автозаправочну станцію як цілісний майновий комплекс. Об'єкт, що орендується , являє собою будівлю автозаправочної станції з обладнанням для роздрібної торгівлі паливно-мастильними матеріалами, з підсобними (допоміжними) спорудами, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, с. Березівка вул. Леніна 123, загальною площею будівлі АЗС - 36 кв.м. У той же день сторони підписали акт приймання передачі об'єкта оренди.

За приписами ч.1 ст.286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності .

Статтею 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо герез обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Положеннями пунктів 4.1, 4.2 договору оренди передбачено, що розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, у цілому складає 600 гривень за місяць, що оплачується Орендарем Орендодавцю щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа кожного місяця.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Отже, відповідач, зобов'язавшись щомісячно не пізніше 10 кожного місяця, своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату за користування об'єктом оренди, повинен був виконати своє зобов'язання, але не виконав. Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що відповідачем виконано не було.

За приписами ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За таких обставин, на думку суду, правомірною та обґрунтованою є вимога позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 17 400грн..

Згідно ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України, на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

В той же час, згідно з положеннями ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Як вбачається із змісту ч. 2 ст. 651 ЦК України, чинним законодавством України під істотним розуміється таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Як зазначено у постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі N 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь- якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Так, положеннями п. 10.3 договору оренди передбачено, що дострокове розірвання Договору можливе лише за письмовою згодою Сторін, якщо інше не встановлено Договором або законодавством України, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови даного Договору та свої зобов'язання.

Умовами п. 8.1, 8.2, 8.3 договору оренди встановлено, що повернення Орендодавцю об'єкта, що орендується, здійснюється сторонами протягом наступного дня з моменту закінчення терміну оренди, Орендар зобов'язаний виїхати з об'єкта, що орендується та передати Орендодавцю.

За таких обставин, з урахуванням положень законодавства та невиконання відповідачем таких істотних умов Договору оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015р. як сплата орендної плати протягом всього строку дії Договору, на думку суду, наявні підстави для розірвання зазначеного Договору.

Крім того, позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 128 790грн., інфляційні витрати в сумі 3 117,40 грн. та 3% річних в розмірі 683,15 грн.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх зобов'язань за договором оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015р., а саме не сплачував оренду плату, що зумовило нарахування останнім пені в сумі 128 790грн.

Підпунктом 9.1.2, пункту 9.1 договору передбачено, що у випадку прострочення по сплаті орендних платежів, орендар сплачує пеню в розмірі 10% від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки -грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання.

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу ст.216, ч.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 цього кодексу є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ч. 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 6 ст.232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно п. 4 ст. 179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення та мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Частиною сьомою названої статті передбачено, що господарські договори укладаються за правилами встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.. 3 названого Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Отже, на думку суду, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.10.11р. у справі №15/187 та Вищого господарського суду України у справі № 9/107 від 21 квітня 2011 року.

Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку, на думку суду наданий позивачем розрахунок пені, здійснений неналежним чином, з цих підстав судом було самостійно розраховано пеню та визначено її розмір, а тому сума пеня яка підлягає задоволенню складає 1 114,74 грн.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем було нараховано три відсотки річних в розмірі 638,15грн. та інфляційні нарахування в сумі 3 117,40грн. Розглянувши надані позивачем розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за прострочення виконання відповідачем прийнятих на себе грошових зобов'язань, суд доходить висновку, що вказані розрахунки було здійснено позивачем обґрунтовано, з урахуванням приписів чинного законодавства, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича трьох відсотків річних в розмірі 638,15грн. та інфляційні нарахування в сумі 3 117,40грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймаються оскільки спростовуються матеріалами справи.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни є обґрунтовані, підтверджуються належними та допустимими докази, проте враховуючи частковий перерахунок пені, підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) до Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича (АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) про розірвання договору та стягнення 149 990,55грн. - задовольнити частково.

2. Розірвати договір оренди автозаправочної станції як цілісного майнового комплексу №1 від 15.09.2015р. укладеного між Фізичною особою - підприємця Марченко Іриною Анатоліївною та Фізичною особою - підприємця Іваненко Денисом Миколайовичем.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Іваненко Дениса Миколайовича (АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) на користь Фізичної особи - підприємця Марченко Ірини Анатоліївни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 17 400 (сімнадцять тисяч чотириста) грн.. основного боргу з орендної плати, 3 117 ( три тисячі сто сімнадцять)грн.. 40коп. інфляційних витрат, 683 (шістсот вісімдесят три)грн. 15коп. 3% річних, 1 114 (одну тисячу сто чотирнадцять)грн.. 74 пені та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2076 (дві тисячі сімдесят шість) грн. 98 коп.

4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02 липня 2018 р.

Суддя К.Ф. Погребна