РІШЕННЯ

Іменем України

03 липня 2018 року м. Чернігів

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Боброва Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Степаненко К.В.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу 927/660/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро»,

вул. Незалежності, 6 А, с. Плиски, Борзнянський район, Чернігівська область, 16453

до: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

проспект Миру, 14, м. Чернігів, 14000

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Плисківська сільська рада Борзнянського району Чернігівської області, вул. Незалежності, 33, с. Плиски, Борзнянський район, Чернігівська область, 16453, .

предмет спору: про визнання недійсним наказу, визнання переважного права, визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії

за участю представників учасників справи:

позивача: ОСОБА_1 довіреність № 5-5 від 02.05.2018,

відповідача: участі не взяв,

третьої особи: ОСОБА_2 - адвокат (ордер КВ №734455 від 25.06.2018)

Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» подано позов до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з наступними вимогами:

- визнати незаконною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо прийняття з дотриманням імперативних вимог ч.ч. 4-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та у встановлений законом спосіб рішення (у формі наказу) за поданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» (ідентифікаційний код 34275671) листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 (з проектом додаткової угоди) про поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33;

- зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області вчинити дії з розгляду питання та прийняття рішення у встановлений законом спосіб (у формі наказу) за поданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» (ідентифікаційний код 34275671) листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 з проектом додаткової угоди щодо поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33 р., у порядку, встановленому ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Позов мотивовано тим, що після спливу строку дії укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» Типового договору оренди землі від 22.08.2006 на звернення останнього до відповідача, у вигляді направлення листа-повідомлення вих. № 187 від 20.10.2016 про намір Товариства продовжити строк дії Типового договору оренди землі від 22.08.2006 з проектом додаткової угоди, відповідачем було направлено лист-повідомлення про прийняте рішення від 17.11.2016 вих. № 27-25-0.31-30749/2-16, а також лист-повідомлення від 23.11.2016 вих. № 27-25-0.31-31307/2-16 про заперечення у поновленні договору оренди землі, котрими позивача було повідомлено про заперечення з боку відповідача у поновленні цього договору. Оскільки наказу про відмову у поновленні Типового договору оренди землі від 22.08.2006, як юридичної форми рішення органу державної влади, відповідачем не приймалось, тому останнім було допущено незаконну бездіяльність щодо прийняття з дотриманням імперативних вимог ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та у встановлений законом спосіб рішення (у формі наказу). Позивач також зазначив, що ефективним способом відновлення порушеного права та законного інтересу ТОВ «Плиски-Агро», який виключатиме подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність відповідача та не призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду, є, окрім іншого, зобовязання відповідача вчинити дії розгляду питання щодо поновлення спірного договору оренди землі з дотриманням імперативних вимог ч. 5 ст. 33 Закону Украйни «Про оренду землі» для прийняття відповідного рішення (у формі наказу) за поданим ТОВ «Плиски-Агро» листом-повідомленням.

Також, наведені відповідачем в листі-повідомленні про прийняте рішення від 17.11.2016 вих. № 27-25-0.31-30749/2-16 підстави, якими було мотивовано заперечення у поновленні спірного договору оренди землі, є незаконними та такими, що порушують імперативні приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки відповідачем не було ініційовано перегляд істотних умов спірного договору оренди землі. Таким чином, з огляду на фактичне ухилення відповідача від узгодження з ТОВ «Плиски-Агро» будь-яких істотних умов договору оренди землі, та, зокрема, відсутність відповідної письмової пропозиції/вимоги з боку Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо зміни (у сторону збільшення) розміру орендної плати, як умови поновлення спірного договору оренди землі, у відповідь на лист-повідомлення ТОВ «Плиски-Агро» вих. № 187 від 20.10.2016, ТОВ «Плиски-Агро» не могло і заперечувати проти збільшення розміру орендної плати за цим договором.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 14.07.2017 було порушено провадження у справі № 927/660/17 та призначено розгляд справи на 27.07.2017.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 17.07.2017 (т.1 а.с.211-218) було задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області і Приватному підприємству «Десна-Експерт-М» вчиняти будь-які дії, повязані з організацією та проведенням 18.07.2017 об 11.00 земельних торгів (аукціонів) та будь-яких інших земельних торгів (аукціонів) з продажу права користування (на умовах оренди тощо) земельними ділянками сільськогосподарського призначення (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) державної власності кадастровий номер :02:000:2027 (площа 93,2650 га), кадастровий номер :02:000:2028 (площа 125,5377 га), кадастровий номер :02:000:2026 (площа 152,1700), кадастровий номер :02:000:2025 (площа 180,6361 га), які розташовані на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області вчиняти будь-які дії, повязані з укладенням договорів оренди зазначених земельних ділянок та заборони територіальним органам Міністерства юстиції України, субєктам державної реєстрації прав і державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти відносно зазначених земельних ділянок будь-які дії, повязані з державною реєстрацією речових прав (права користування на умовах оренди тощо) на дане нерухоме майно, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 927/660/17.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 02.08.2018 по справі № 927/660/17 (т.2 а.с.118-134) позовні вимоги були задоволені частково.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 по справі № 927/660/17 (т. 2 а.с. 223-244) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Cуду від 14.02.2018 (т.3 а.с.95-104) було скасовано рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.08.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 по справі № 927/660/17, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2018 справу № 927/660/17 передано на розгляд судді Боброву Ю.М.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 10.04.2018 (т.3 а.с.109-110) відкрито новий розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

До призначеного на 04.05.2018 підготовчого засідання від відповідача надійшов відзив на позов (т.3 а.с.113-118), а від позивача надійшла відповідь на відзив (т.3 а.с.121-136).

Відповідач заперечує проти позову з наступних підстав.

Відповідач, зокрема, зазначає, що договір оренди землі від 22.08.2006, укладений між Борзнянською районною державною адміністрацією та ТОВ «Плиски-Агро» та зареєстрований у БРВ ЧРФ ДП ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, припинив свою дію 22.11.2016, вказуючи на наступне.

20.10.2016 від ТОВ «Плиски-Агро» до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області надійшов лист-повідомлення вих. № 187 з наміром поновити строк дії договору оренди землі, укладеного 22.08.2006 між Борзнянською районною державною адміністрацією та ТОВ «Плиски-Агро» терміном на 10 (десять) років, запис про реєстрацію якого внесено до Державного реєстру земель 22.11.2006 за № 33. Головним управлінням було розглянуто поданий ТОВ «Плиски-Агро» лист-повідомлення вих. № 187 від 20.10.2016 (з проектом додаткової угоди) та за результатами розгляду підготовлено та направлено ТОВ «Плиски-Агро» лист-повідомлення про прийняте рішення від 17.11.2016 № 27-25-0.31-30749/2-16. Зазначеним листом відповідач повідомив позивача, що запропонована Товариством додаткова угода не була укладена в звязку з тим, що сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема розміру орендної плати та розмірів земельних ділянок (межі яких були змінені). Таким чином, Головне управління не вважало за можливе поновити договір оренди землі від 22.11.2006 № 33, про що було зазначено в листі-повідомленні про прийняте рішення, що свідчило про заперечення з боку Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо поновлення договору оренди землі від 22.11.2006 № 33.

Крім того, 25.04.2017 Господарським судом Чернігівської області прийнято рішення по справі № 927/182/17 за позовом ТОВ «Плиски-Агро» до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання поновленим Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією та ТОВ «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором оренди землі та визнання укладеною додаткової угоди до цього договору про його поновлення у відповідній редакції. Даним рішенням позивачу відмовлено в задоволенні позову повністю. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17 набрало законної сили 16.05.2017.

Ще однією підставою для заперечення у поновленні Типового договору оренди землі від 22.08.2006 відповідач вважає зміну меж двох земельних ділянок, які входили до предмету Типового договору оренди землі від 22.08.2006, що унеможливлює, на думку Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, прийняття позитивного рішення про поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006.

Також відповідач зазначає про відсутність правових підстав для вчинення Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області дій з розгляду питання щодо поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006 для прийняття відповідного рішення (у формі наказу) за поданим ТОВ «Плиски-Агро» листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 з проектом додаткової угоди з огляду на втрату позивачем переважного права на поновлення цього договору оренди (у звязку з неузгодженням позивачем такої істотної умови договору оренди, як розмір орендної плати) та закінченням терміну дії Типового договору оренди землі від 22.08.2006 ще 22.11.2016.

До закінчення підготовчого провадження, з огляду на вказівки Верховного Суду, викладені у вказаній постанові від 14.02.2018 по даній справі № 927/660/17, щодо обрання ефективного способу відновлення порушених прав, позивачем подано письмову заяву про зміну предмету позову вих. № 118 від 03.05.2018 (т.3 а.с.147-160). У заяві надано правове обґрунтування такої зміни, яке полягає в тому, що після винесення Господарським судом Чернігівської області рішення від 02.08.2017 у даній справі № 927/660/17 та набрання ним законної сили 21.09.2017 (яке в подальшому було скасовано постановою Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 927/660/17), але до відкриття Господарським судом Чернігівської області нового розгляду (провадження) у справі № 927/660/17 за позовом ТОВ «Плиски-Агро» до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання незаконною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії, змінилися фактичні обставини даної справи і, як наслідок, у ТОВ «Плиски-Агро» виникла необхідність змінити предмет позову у даній справі задля захисту прав та інтересів позивача у звязку із зміною фактичних обставин справи та на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 14.02.2018 у даній справі № 927/660/17, щодо обрання ефективного способу відновлення порушених прав позивача.

Таким чином, з урахуванням зміненого предмета позову позивач просить суд:

- визнати недійсним Наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі», яким відмовлено в поновленні Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33;

- визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» (ідентифікаційний код 34275671) переважне право на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, на новий строк (поновлення договору);

- визнати незаконною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо прийняття з дотриманням імперативних вимог ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та у встановлений законом спосіб рішення (у формі наказу) за поданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» (ідентифікаційний код 34275671) листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 (з проектом додаткової угоди) про поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33;

- зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області вчинити дії з розгляду питання та прийняття рішення у встановлений законом спосіб (у формі наказу) за поданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» (ідентифікаційний код 34275671) листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 з проектом додаткової угоди щодо поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, у порядку, встановленому ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Розглянувши подану ТОВ «Плиски-Агро» заяву про зміну предмету позову вих. № 118 від 03.05.2018 та додані до неї документи, суд прийняв її до розгляду.

При прийнятті вищенаведеної заяви суд виходив з наступного.

У відповідності з ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

За змістом абз. 1 ч. 4 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 46 ГПК України визначено, що зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у звязку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, а якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження першого судового засідання при первісному розгляді справи.

При цьому суд враховує, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак - зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Поряд з цим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що подана ним заява вих. № 118 від 03.05.2018 про зміну предмету позову у справі № 927/660/17 стосується зміни лише предмета позову і не направлена на зміну підстав позову, оскільки первісні обставини, на яких ґрунтувалися вимоги позивача (підстави позову) згідно позовної заяви вих. № 119 від 07.07.2017, зберігаються.

Такий висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.03.2018 у справі № 916/1764/17.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Представником Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області надано письмовий відзив на заяву позивача про зміну предмету спору (т.3 а.с.187-195), в якому відповідач заперечує проти позову з наступних підстав.

Позовна вимога щодо визнання недійсним Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі» не може бути задоволеною, оскільки цей Наказ вже скасовано відповідно до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 28.02.2018 № 50. Також незрозумілою відповідачу є вимога про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» переважного права на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, оскільки його вже укладено ще 22.08.2006, тому вважає відповідач, така вимога є завідомо безпідставною та має очевидно штучний характер. На думку відповідача, позивачем знову обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнати можна лише право, а не «переважне право», що в розумінні субєктивного цивільного права є лише правоздатністю, тобто абстрактною можливістю мати права і обовязки, а чинне законодавство передбачає спосіб захисту саме цивільного субєктивного права, що не визнається, а не «переважного права» як абстрактної можливості мати права тощо.

Відповідач також зазначає, що щодо інших позовних вимог позиція Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області залишається незмінною тій, яка викладена у письмовому відзиві на позов від 25.04.2018 вих. № 9-25-0.661-2608/2-18 (т.3 а.с.113-118).

Представником позивача надано відповідь на відзив відповідача на заяву про зміну предмету позову (т.3 а.с.215-227), в якій позивач з доводами відповідача не погоджується з мотивів, викладених у відповіді.

У відповіді на відзив позивач, зокрема, зазначає, що відповідач не повідомив ТОВ «Плиски-Агро» про скасування Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі» відповідно до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 28.02.2018 № 50 «Про скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22 листопада 2017 року № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі», а тому позивач, звертаючись до суду із заявою про зміну предмету позову вих. № 118 від 03.05.2018, яка, серед інших позовних вимог, містила вимогу про визнання недійсним Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі», виходив з тих обставин, які йому були відомі у звязку з надходженням на його адресу 27.11.2017 Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі».

Окрім вищенаведеного, позивач також зазначає, що заявлена ним вимога про визнання за ТОВ «Плиски-Агро» переважного права на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006 на новий строк (поновлення договору), як спосіб захисту невизнаного права, відповідає імперативним приписам ст.ст. 8, 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, рішенню Європейського Суду з прав людини від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії», ст. 33 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 15, 16, 777 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України, таким чином обраний ТОВ «Плиски-Агро» спосіб захисту права, що не визнається відповідачем, не суперечить закону, відповідно, - доводи відповідача відносно того, що чинне законодавство не передбачає способу захисту переважного права орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору) є такими, що не ґрунтуються на законі.

Ухвалою суду від 04.05.2018 (т.3 а.с.181-188), за письмовим клопотанням представника Плисківської сільської ради обєднаної територіальної громади (т.3 а.с.140-141), залучено до участі у справі третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Плисківську сільську раду обєднаної територіальної громади, .

Проте, згідно з отриманим в подальшому судом витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.3 а.с.230-232) найменування третьої особи, ідентифікаціний код 04414885, станом на 19.06.2018, саме Плисківська сільська рада Борзнянського району Чернігівської області.

У підготовчому засіданні, яке відбулося 25.06.2018, представниками третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області надано суду письмові пояснення від 22.06.2018 (т. 3 а.с.243-248) та додаткові письмові пояснення від 25.06.2018 (т.3 а.с.261-263), з яких вбачається, що Плисківська сільська рада Борзнянського району Чернігівської області заперечує проти позову з наступних підстав.

Третя особа зазначає, що згідно поданої заяви про зміну предмету позову позивач змінює і предмет і підставу позову, що суперечить вимогам ст. 46 ГПК України, яка допускає зміну або предмета позову, або підстав позову. Крім того, на думку третьої особи, позовні вимоги щодо визнання недійсним Наказу відповідача від 22.11.2017, визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо прийняття з дотриманням імперативних вимог ч. 5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» та у встановлений спосіб рішення; зобовязання відповідача вчинити дії з розгляду питання про поновлення договору та прийняття рішення у встановлений законом спосіб (у формі наказу) не можуть розглядатись за правилами ГПК України, оскільки підлягають розгляду в порядку та за правилами КАС України.

Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем переважного права на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006 на новий строк (поновлення договору) третя особа зазначає, що так як у Товариства з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» відсутнє таке переважне право, то відсутні і підстави для визнання за позивачем переважного права на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006 на новий строк (поновлення договору).

Третя особа також зазначає, що незрозумілою є вимога про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» переважного права на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, оскільки його вже укладено ще 22.08.2006. Крім того, третя особа зазначає, що позивачем знову обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнати можна лише право, а не «переважне право», що в розумінні субєктивного цивільного права є лише правоздатністю, тобто абстрактною можливістю мати права і обовязки, а чинне законодавство передбачає спосіб захисту саме цивільного субєктивного права, що не визнається, а не «переважного права» як абстрактної можливості мати права тощо; під час розгляду даної справи № 927/660/17 не надано доказів реалізації свого права на захист у спосіб, визначений у рішенні Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17, що набрало законної сили.

З огляду на вищенаведене, враховуючи відомості, отримані судом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.3 а.с.230-232), ухвалою від 25.06.2018 суд визначив вірне найменування третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме - Плисківська сільська рада Борзнянського району Чернігівської області.

Ухвалою від 25.06.2018 суд закрив підготовче провадження у справі № 927/660/17, справу призначив до судового розгляду по суті на 03.07.2018.

До початку судовоого засідання 03.07.2018 по розгляду справи по суті, від представника Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області ОСОБА_3 надійшло письмове клопотання (т.4 а.с.7), в якому представник відповідача просить суд перенести розгляд справи.

Обгрунтовуючи це клопотання, представник відповідача вказує на те, що в Апеляційному суді Чернігівської області 03.07.2018 о 09:00 та о 16:00 будуть розглядатися справи, в яких Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області у першій справі є одним із відповідачів (т.3 а.с.10), а у другій справі однією із третіх осіб (т.3 а.с.11).

Представник позивача у судовому засіданні проти клопотання представника відповідача заперечує.

Розглянувши клопотання, заслухавши думку представника позивача, суд звертає увагу на наступне.

Як вказувалося вище, представником відповідача надано суду відзив на позов (т.3 а.с.113-118) та відзив на заяву позивача про зміну предмету позову (т.3 а.с.187-195), в яких він виклав правову позицію відповідача щодо заявлених позовних вимог і їх зміни, підтримав цю правову позицію у підготовчому засіданні.

У судових засіданнях представники відповідача брали участь у вирішенні питань, зазначених у ч.2 ст.182 ГПК України.

З»ясовуючи в судовому засіданні 25.06.2018 думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті, суд попередив представників учасників справи про об»єктивну неможливість призначення судом судового засідання на інший день (дату) в межах процесуального строку розгляду справи по суті.

Крім того, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області не позбавлено можливості направити у судове засідання іншого уповноваженого представника. Доказів неможливості направлення у призначене судове засідання іншого представника відповідачем суду не надано.

Отже, наведені у клопотанні причини неявки у призначене судове засідання представника відповідача, суд не вважає поважними.

Вважаючи, що в матеріалах справи наявні усі необхідні документи для прийняття судом рішення, суд вважає, що відсутність у судовому засіданні представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, тому залишає клопотання представника відповідача без задоволення.

Представниками третьої особи, також до початку судового засідання 03.07.2018 по розгляду справи по суті, адвокатом ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_2 в судовому засіданні подані, відповідно, письмова заява (т.4 а.с.3-4) та письмове клопотання (т.4 а.с.17), в яких представники просять суд відкласти розгляд справи.

Представник позивача проти поданої заяви та клопотань заперечує.

У поданій заяві представник ОСОБА_4 посилається на те, що у призначене судом на 03.07.2018 судове засідання вона не може з»явитися, оскільки 03.07.2018 а 10 год. у Чернігівському окружному адміністративному суді відбудеться розгляд адміністративної справи, в якій вона бере участь в якості представника позивача, а об 11 год. У Деснянському районному суді м.Чернігова відбудеться розгляд справи про відвід слідчого судді у справі, в якій вона має взяти участь в якості представника заявника.

У заяві представник просить суд, зокрема, визнати поважними причини неявки у судове засідання та відкласти справу на іншу дату.

Присутній у судовому засіданні інший представник третьої особи адвокат ОСОБА_2 у заявленому клопотанні просить суд надати можливість ознайомитись з матеріалами справи та зробити з них витяги, копії і, у зв»язку з цим, відкласти розгляд справи.

Суд звертаю увагу представника, адвоката ОСОБА_4, що заперечення щодо поданого позову, викладені нею у письмових поясненнях (т.3 а.с.243-248), вона підтримала під час проведення підготовчого засідання.

Щодо клопотання іншого представника третьої особи, адвоката ОСОБА_2, то вона надала додаткові письмові пояснення (т.3 а.с.261-263), а після підготовчого засідання 25.06.2018, в якому ОСОБА_2 брала участь, мала можливість, до судового розгляду справи по суті, ознайомитись з матеріалами справи та зробити з них витяги, копії. Проте, цим своїм процесуальним правом вона не скористалася без поважних причин.

За наведених вище обставин, суд не вбачає поважності причин для задоволення заяви та клпопотання представників третьої особи, тому також залишає їх без задоволення, звертаючи їх увагу на приписи ч.1 ст.43 ГПК України, згідно якої представники учасників судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та не допускати зловживання цими процесуальними правами.

Розглянувши у порядку загального позовного провадження наявні у справі матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін та третьої особи, суд встановив наступне.

Господарським судом Чернігівської області 25.04.2017 прийнято рішення по справі № 927/182/17 (т.2 а.с.118-126) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання поновленим Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, на оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 610,87 га, у тому числі 597,65 га ріллі, 5,41 га пасовище, 2,39 га під господарськими шляхами, 5,42 га під полезахисними лісосмугами, яка знаходиться на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором оренди землі та визнання укладеною додаткової угоди до цього договору про його поновлення у відповідній редакції.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17 набрало законної сили 16.05.2017.

Вказаним рішенням встановлено, що листом вих. № 3 від 05.06.2006 Товариство з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» звернулось до Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області з проханням про надання в оренду для ведення сільськогосподарського виробництва невитребуваних паїв, земель запасу та резерву, що знаходяться на території Плисківської сільської ради.

Рішенням 2 сесії 5 скликання Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 13.06.2006 Плискіська сільська рада погодила надання в оренду ТОВ «Плиски-Агро» земельних ділянок загальною площею 610,87 га, в т.ч. рілля 597,65 га, пасовище 5,41 га, польові шляхи 2,39 га, лісосмуга 5,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Плисківської сільської ради.

Розпорядженням Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області від 05.07.2006 № 271 «Про затвердження технічної документації по оформленню права оренди на землю ТОВ «Плиски-Агро» та надання в оренду земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель невитребуваних паїв та державної власності на території Плисківської сільської ради» затверджено технічну документацію по оформленню права оренди на землю ТОВ «Плиски-Агро» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Плисківської сільської ради та надано ТОВ «Плиски-Агро» в довгострокову оренду строком на 10 років земельні ділянки загальною площею 610,87 га, в тому числі: 597,65 га ріллі, 5,41 га пасовище, 2,39 га під господарськими шляхами, 5,42 га під полезахисними лісосмугами з земель державної власності; та в оренду строком на 1 рік з правом щорічної пролонгації договору оренди земельні ділянки загальною площею 904,06 га ріллі, в тому числі: 845,32 га невитребувані земельні частки (паї), 58,74 га проектні дороги. Земельні ділянки використовувати для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

22.08.2006 між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» було укладено Типовий договір оренди землі (далі-Договір).

Відповідно до п. 1 Договору Орендодавець (Борзнянська районна державна адміністрація Чернігівської області) надає, а Орендар (позивач) приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Плисківської сільської ради.

За умовами п. 2 Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 610,87 га, в тому числі землі сільськогосподарського призначення: 597,65 га рілля, 5,41 га пасовище, 2,39 га під господарськими шляхами, 5,42 га полезахисними лісосмугами.

Відповідно до п. 8 Договору його укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово чи іншим шляхом (збори, сходи, ЗМІ) Орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до п.п. 15-16 Договору земельна ділянка передається в оренду для сільськогосподарського використання. Цільове призначення земельної ділянки товарне сільськогосподарське виробництво.

Передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення. Проект відведення розробляється у випадку зміни цільового призначення та невизначеності меж земельної ділянки в натурі (п.18 Договору).

Передача земельної ділянки Орендарю здійснюється не пізніше ніж семиденний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі (п.20 Договору).

Умовами п. 36 Договору передбачено, що зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов Договору спір розвязується у судовому порядку.

Відповідно до п. 37 Договору, однією з підстав припинення дії договору є закінчення строку дії договору.

Договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 43 Договору).

Договір зареєстрований у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33.

Факт передачі Борзнянською районною державною адміністрацією земельної ділянки загальною площею 610,87 га на умовах оренди Товариству з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» підтверджується актом приймання-передачі, визначення та перенесення меж земельної ділянки в натурі від 22.08.2006.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» листами №№ 79, 80, 81, 82, 83 від 12.05.2016 зверталось до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з проханням продовжити оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності: площею 152,1700 га з кадастровим номером :02:000:2026, площею 93,2650 га з кадастровим номером :02:000:2027, площею 125,5377 га з кадастровим номером :02:000:2028, площею 30,2908 га з кадастровим номером :02:000:2119, площею 180,6361 га з кадастровим номером :02:000:2025, відповідно, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою Борзнянський район, Плисківська сільська рада за межею с. Плиски.

У листі від 20.07.2016 № 28-25-0.31-20296/2-16 Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повідомило ТОВ «Плиски-Агро», що оскільки договір оренди землі за № 33 було зареєстровано у Державному реєстрі земель 22.11.2006, тому термін дії укладеного договору закінчиться 22.11.2016, а тому для прийняття рішення стосовно продовження терміну дії даного договору оренди землі, необхідно звернутись за місяць до спливу строку договору оренди землі, тобто у жовтні 2016 р.

Листами №№ 139, 140, 141, 142, 143 від 05.08.2016 ТОВ «Плиски-Агро» зверталось до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з проханням продовжити оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності: площею 152,1700 га з кадастровим номером :02:000:2026, площею 93,2650 га з кадастровим номером :02:000:2027, площею 125,5377 га з кадастровим номером :02:000:2028, площею 30,2908 га з кадастровим номером :02:000:2119, площею 180,6361 га з кадастровим номером :02:000:2025, відповідно, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою Борзнянський район, Плисківська сільська рада за межею с. Плиски.

У листі від 05.09.2016 № 9-25-0.6-24040/2-16 відповідач повідомив позивача про те, що оскільки термін дії договору оренди землі за № 33 закінчується в листопаді місяці поточного року, а тому для прийняття рішення стосовно продовження терміну дії даного договору оренди землі, необхідно звернутись за місяць до спливу строку договору оренди землі, тобто у жовтні 2016 року. При цьому, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області зазначило, що вважає за можливе розглянути питання про продовження терміну дії договору оренди землі № 33 в разі звернення Товариства до Головного управління у вказаний строк та у порядку, передбаченому ст. 33 Закону України «Про оренду землі», і при умові встановлення орендної плати за земельні ділянки по кожному договору у розмірі вище від 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

20.10.2016 ТОВ «Плиски-Агро» направлений Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області лист-повідомлення вих. № 187, в якому повідомлено про намір ТОВ «Плиски-Агро» продовжити строк дії Договору (далі - Лист-повідомлення від 20.10.2016).

Даний Лист-повідомлення отриманий відповідачем 20.10.2016, що підтверджується відповідною відміткою про його отримання та не заперечується відповідачем.

До вказаного Листа-повідомлення позивачем був доданий проект Додаткової угоди до Договору.

Як вбачається з листа-повідомлення від 17.11.2016 № 27-25-0.31-30749/2-16 (далі - Лист-повідомлення від 17.11.2016), Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повідомило ТОВ «Плиски-Агро», зокрема, про те, що відповідно до листа Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 14.12.2015 № ДС-22-28-0.013-17122/23-15 Головне управління переглядає діючі договори оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на предмет строку дії договору оренди менше/більше 7 (семи) років і розміру орендної плати менший 8 (восьми) відсотків. Як вбачається з наданих позивачем матеріалів, договір оренди землі зареєстрований 22.11.2006 терміном на 10 (років), орендна плата вноситься у грошовій формі у розмірі 46034,00 грн. за земельну ділянку площею 610,87 га.

Відповідач у цьому Листі-повідомленні зазначає, що позиція Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо перегляду умов договору оренди землі від 22.11.2006 викладена в листі від 05.09.2016 № 9-25-0.6-24040/2-16, у якому відповідач повідомив позивача про те, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області вважає за можливе розглянути питання про продовження терміну дії договору оренди землі № 33 в разі звернення Товариства до Головного управління у строк вказаний вище та у порядку, передбаченому ст. 33 Закону України «Про оренду землі», і при умові встановлення орендної плати за земельні ділянки по кожному договору у розмірі вище від 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Проте, згідно з поданим позивачем проектом додаткової угоди (лист ТОВ «Плиски-Агро» №187 від 20.10.2016), ТОВ «Плиски-Агро» всі інші умови договору оренди землі, крім поновлення на 10 років та заміни сторони, залишило без змін, знаючи про волевиявлення Головного управління, про що було вказано у Листі-повідомленні № 27-25-0.31-30749/2-16 від 17.11.2016.

Також згідно поданих ТОВ «Плиски-Агро» заяв №№ 28-12498, 12499, 12500, 12501, 12502/0/1-16 від 08.08.2016, листа Головного управління від 05.09.2016 №9-25-0.6-24040/2-16, а також витягів з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-016, №НВ-016, №НВ-016, №НВ-016, №НВ-016, такої земельної ділянки площею 610,87 га не існує, а існують окремо сформовані земельні ділянки площею 180,6361га (кадастровий номер :02:000:2025), 30,2908 га (кадастровий номер :02:000:2119), 125,5377 га (кадастровий номер :02:000:2028), 152,1700га (кадастровий номер :02:000:2026), 93,2650 га (кадастровий номер :02:000:2027) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, що також унеможливило прийняти позитивне рішення про поновлення договору оренди землі та укладення з позивачем додаткової угоди до договору оренди землі на площу 610,87 га, оскільки згідно проекту додаткової угоди всі інші умови договору оренди землі, крім поновлення на 10 років та заміни сторони, ТОВ «Плиски-Агро» залишає без змін.

ОСОБА_5 про заперечення у поновленні договору оренди землі від 23.11.2016 № 27-25-0.31-301307/2-16 (далі - Лист-повідомлення від 23.11.2016) Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повідомило ТОВ «Плиски-Агро» про заперечення у поновленні договору оренди землі від 22.11.2006 № 33.

Також зазначено, що ОСОБА_5 від 17.11.2016 Головне управління повідомило ТОВ «Плиски-Агро» про те, що не вважає за можливе поновити договір оренди землі від 22.11.2006 № 33, а також про те, що термін дії Договору закінчився 22.11.2016.

У листі від 01.12.2016 вих. № 225 у відповідь на вищевказані Листи-повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 17.11.2016 та від 23.11.2016 ТОВ «Плиски-Агро» зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, як Орендодавець, не узгоджувало з ТОВ «Плиски-Агро», як Орендарем, будь-які істотні умови договору оренди землі та, зокрема, не пропонувало збільшити розмір орендної плати за Типовим договором договору оренди землі від 22.08.2006, і не доводило до відома інформацію про конкретний розмір орендної плати (у відсотках від нормативної грошової оцінки землі), встановлення якого є умовою поновлення (продовження терміну дії) Типового договору оренди землі від 22.08.2006, з огляду на що Товариство не могло заперечувати проти збільшення орендної плати за Типовим договором договору оренди землі від 22.08.2006.

ТОВ «Плиски-Агро» не погоджується з висновками Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про недосягнення між ним та ТОВ «Плиски-Агро» домовленості щодо розміру орендної плати за Типовим договором договору оренди землі від 22.08.2006, викладені в Листі-повідомленні про прийняте рішення від 17.11.2016 № 27-25-0.31-30749/2-16, і, як наслідок, припинення переважного права ТОВ «Плиски-Агро» на укладення вказаного договору на новий строк.

При цьому, ТОВ «Плиски-Агро» звертається до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, як Орендодавця, з проханням повідомити Товариству, як Орендареві, конкретний розмір орендної плати (у відсотках від нормативної грошової оцінки землі), встановлення якого є умовою поновлення (продовження терміну дії) Договору.

Крім того, ТОВ «Плиски-Агро» зазначає, що згідно з ч. 10 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди, тому вважає, що зміна меж земельної ділянки не тягне за собою неможливість поновлення договору оренди землі на новий строк.

Листом від 30.12.2016 за № 28-25-0.6-35245/2-16 відповідач відмовив позивачу в поновленні зазначеного Договору оренди, при цьому, зокрема, зазначивши, що в своєму листі від 05.09.2016 Головне управління вказувало про необхідність встановлення орендної плати в розмірі 8% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки і дана позиція Управління була його фактичним волевиявленням щодо поновлення Договору оренди від 22.11.2006.

З урахування викладеного, позивач звернувся до суду з позовом про визнання зазначеного Договору оренди продовженим на той самий строк на тих самих умовах та визнання укладеною додаткової угоди про його продовження.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/182/17 встановлено порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області вимог ч.ч. 4-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» при розгляді спірного питання, а отже, незаконність та необґрунтованість відмови позивачу у поновленні Договору оренди саме з підстави неузгодження позивачем такої істотної умови договору оренди, як розмір орендної плати. При цьому, судом у позові про визнання Договору поновленим відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» було відмовлено саме по причині зміни меж орендованих земельних ділянок.

Статтею 75 ГПК України визначено підстави, за яких учасники судового процесу звільняються від обовязку доказування.

В силу імперативних приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обовязковими при вирішенні інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, та не підлягають доказуванню знову, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, яке набрало законної сили, у звязку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Відповідно до п.п. 2.6 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.10.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиційні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони.

Зважаючи на те, що у справі № 927/182/17 та у даній справі № 927/660/17 беруть участь ті самі особи (позивач та відповідач), обставини, які встановлені рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17 та входять до предмету доказування в межах даної справи, є преюдиціальними та не підлягають доведенню знову в межах даної справи № 927/660/17.

Таким чином, оскільки рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17 вже було встановлено обставини звернення ТОВ «Плиски-Агро» до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з повідомленнями про намір поновити строк дії Типового договору оренди землі від 22.08.2006 з дотриманням позивачем порядку поновлення договорів, передбаченого ч.ч. 1-3 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», та з порушенням відповідачем порядку такого поновлення, передбаченого ч.ч. 4-5 зазначеної ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у розрізі, що стосується саме підстав відмови, а не її форми, відтак - зазначені встановлені судовим рішенням обставини не потребують доказування в межах даної справи № 927/660/17.

При цьому, з огляду на викладене у мотивуальній частині постанови Верховного Суду України від 14.02.2018 у даній справі № 927/660/17, під час нового розгляду справи господарський суд враховує, що вищезгаданим рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17 було встановлено обставини зміни меж двох із пяти земельних ділянок, які входять до обєкту оренди згідно Типового договору оренди землі від 22.08.2006.

Надаючи ж правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, приписами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (абзац другий ч. 1 ст. 2 ГПК України у згаданій редакції).

Підвідомчість господарських справ встановлено ГПК України (у вказаній редакції), за змістом п. 6 ч. 1 якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь субєкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ГПК України викладено в новій редакції.

ГПК України в редакції, чинній на час нового розгляду даної справи № 927/660/17 Господарським судом Чернігівської області, також встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) субєктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) субєктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між субєктами господарювання (пункти 6, 10, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Разом з тим, згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Аналогічну норму закріплено в ч. 1 ст. 19 цього Кодексу в редакції, чинній на час нового розгляду даної справи № 927/660/17 Господарським судом Чернігівської області.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є субєктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. При цьому, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу субєкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного субєкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії субєкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно із ч.ч. 1 та 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Водночас, правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України (ЗК України), а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із ч.ч. 2 та 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Таким чином, рішення, дія чи бездіяльність субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання незаконною бездіяльності органу державної влади та зобовязання останнього вчинити певні дії (здійснити виконання обовязку в натурі) при розгляді питання щодо поновлення договору оренди землі у порядку, встановленому Законом України «Про оренду землі», - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимоги про визнання бездіяльності незаконною та зобовязання вчинити певні дії (здійснити виконання обовязку в натурі) можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за ЦК України та предявляти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовних вимог про визнання бездіяльності незаконною та обовязання вчинити певні дії є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права користування землею), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень.

Аналогічні вищенаведеним висновки викладені у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16 (провадження № 12-71гс18).

Предметом позову у даній справі, окрім вимоги про визнання за позивачем переважного права на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору), є оскарження бездіяльності органу державної влади та зобовязання останнього вчинити певні дії (здійснити виконання обовязку в натурі) при розгляді питання щодо поновлення договору оренди землі у порядку, встановленому Законом України «Про оренду землі», а отже даний спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду у господарському суді.

Враховуючи вищенаведене, доводи третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відносно того, що позовні вимоги щодо визнання недійсним наказу відповідача від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі», визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо прийняття з дотриманням імперативних вимог ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та у встановлений спосіб рішення; зобовязання відповідача вчинити дії з розгляду питання про поновлення договору та прийняття рішення у встановлений законом спосіб (у формі наказу) не можуть розглядатись за правилами ГПК України, до уваги судом не беруться як необгрутовані.

При цьому, в частині заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним Наказу відповідача від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі» суд бередо уваги наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи та встановлено судом, на виконання рішення Господарського суду Чернігівської області рішення від 02.08.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 у даній справі № 927/660/17, згодом скасованих постановою Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 927/660/17, Головним управління Держгеокадастру у Чернігівській області 22.11.2017 видано Наказ № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі» (т.3 а.с. 197). Зазначеним Наказом відповідач відмовив позивачеві в поновленні Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, в звязку з чим позивач, вважаючи цей Наказ юридично недопустимим, свавільним рішенням відповідача з огляду на його фактичну невмотивованість, звернувся до Господарського суду Чернігівської області з вимогою про визнання недійсним Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі».

Поряд з цим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами даної справи, вищенаведений Наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі» скасовано самими відповідачем відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 28.02.2018 № 50 «Про скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22 листопада 2017 року № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі» (т.3 а.с.198).

Отже, провадження у даній справі в частині визнання недійсним Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі» підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (відсутній предмет спору).

Щодо інших позовних вимог суд виходить з наступного.

Статтею 13 Конституцію України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Зі змісту ч.1 ст. 124 ЗК України вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прйнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Відповідно до змін, внесених до земельного законодавства України, та з утворенням територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) згідно постанови Кабінету ОСОБА_7 України від 14.01.2015 № 5, повноваження по розпорядженню землями сільськогосподарського призначення державної форми власності здійснюють відповідні територіальні органи Держгеокадастру.

Положеннями ст. 770 ЦК України визначено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця.

Як вбачається із матеріалів даної справи, земельна ділянка, яка є предметом Договору, розташована на території Чернігівської області, належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, а тому повноваження по розпорядженню такою земельною ділянкою відносяться до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, що не оспорюється відповідачем.

Отже, за наведеними вище нормами законодавства орендодавцем землі, що отримана в оренду ТОВ «Плиски-Агро» за Договором, стало Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області. Проте, вказана зміна не є підставою для припинення дії Договору.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, строк дії договору оренди (п.2 ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення Договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації; договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Пунктом 43 Договору передбачено, що Договір набирає чинності після підписання соронами та його державної реєстрації.

Таким чином, перебіг строку дії Договору розпочався після його реєстрації та закінчувався 22.11.2016.

Згідно ст. 31 Закону України «Про оренду землі» останній припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Одночасно, як ст. 777 ЦК України, так і ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено можливість поновлення договору оренди землі.

Таким чином, в частині позовної вимоги про визнання за ТОВ «Плиски-Агро» переважного права на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006 на новий строк (поновлення договору) суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обовязки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобовязаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

У відповідності з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» спеціального закону, який регулює відносини, повязані з орендою землі, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

З наведеними нормами ЦК України та Закону України «Про оренду землі» узгоджується п. 8 Договору, згідно якого цей договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк; у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово чи іншим шляхом (збори, сходи, ЗМІ) орендодавця про намір продовжити його дію.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 20.10.2016 ТОВ «Плиски-Агро», як Орендар, який належно виконував обовязки за Договором, діючи у відповідності до вимог ч.ч. 1-3 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та п. 8 Договору (строк дії якого спливав 22.11.2016), подало до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області лист-повідомлення вих. № 187 від 20.10.2016 (вх. № 187 від 20.10.2016) про намір Товариства продовжити строк дії Договору.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

В своїх постановах від 05.07.2017 у справі № 911/3285/14 та від 12.10.2016 у справі № 924/1025/14 Верховний Суд України виходив з такого: «Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ y справах «Спорронr і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «ОСОБА_8 проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року «East/West А11iaпce Limited проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Так само, має бути чіткими та передбачуваними дії державного органу при застосуванні такого нормативно-правового акту, у тому числі з прийняття ненормативного індивідуального акта.

Судові палати у господарських та цивільних справах Верховного Суду України погоджуються із тим, що при розгляді справи, рішення в якій переглядаються, може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 р. у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії» встановлено, що особа (орендар) мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження договору оренди і в цілях ст.1 Першого протоколу таке сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав, наданих їй муніципалітетом за орендним договором (пункт 35).

У справі «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є обєктом правового захисту згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України..

Вищенаведеним спростовуються доводи відповідача та третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відносно того, що чинне законодавство не передбачає способу захисту переважного права орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору), в звязку з чим зазначені доводи суд не бере до уваги.

Поряд з цим, як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 вих. № 28-25-0.6-14820/2-17 та встановлено судому даній справі № 927/660/17, незважаючи на обставини, які встановлені рішенням господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17, яке набрало законної сили 16.05.2017, відповідач фактично відмовляється від розгляду по суті та вирішення питання про поновлення Договору з ТОВ «Плиски-Агро» за поданим Товариством листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 (з проектом додаткової угоди) про поновлення Договору, мотивуючи це втратою позивачем переважного права на укладення цього договору оренди на новий строк (поновлення договору), з посиланням на закінчення його строку дії ще 22.11.2016 та недосягнення між сторонами згоди щодо істотних умов Договору (обставини, які фактично не відбувалися, як було встановлено рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17).

Отже, з матеріалів даної справи вбачається та встановлено судом, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області категорично не визнає переважне право позивача на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, на новий строк (поновлення договору), що призвело до порушення відповідачем (як Орендодавцем) майнових прав та інтересів ТОВ «Плиски-Агро» (як Орендаря) у вигляді законного сподівання/правомірних очікувань на реалізацію передбаченого ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та Договором права на укладення цього Договору на новий строк (поновлення договору), які є обєктом захисту відповідно до норм ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, виходячи з такого.

Суд вважає, що такий спосіб захисту, як визнання права, відповідає вимогам чинного законодавства.

Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відтак, зазначена норма ЦК України визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Тобто, невизнання права - це дії учасника цивільних правовідносин, який несе юридичний обовязок перед іншим учасником, що спрямовані на заперечення в цілому або у певній частині суб'єктивного права іншого учасника цивільних правовідносин, внаслідок якого останній позбавлений можливості реалізувати своє право.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст. 152 ЗК України.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 20 ГК України, ст. 152 ЗК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Зокрема, у відповідності до приписів ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється також шляхом визнання прав.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, можна дійти висновку про те, що у випадку невизнання орендодавцем переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк (поновлення договору), таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання його права на підставі ст. 152 ЗК України.

В силу положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, суд, розглядаючи дану справу, враховує, що в даному випадку йдеться лише про визнання за ТОВ «Плиски-Агро» переважного права на укладення Догвоору на новий строк (поновлення договору) у формі Договору оренди землі (з огляду на приписи ч. 12 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»), а не визнання такого договору вже укладеним.

Разом з тим, визнання за ТОВ «Плиски-Агро» переважного права на укладення Договору на новий строк (поновлення договору), в даному випадку, зважаючи на приписи ч. 12 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у формі Договору оренди землі (а не шляхом укладення додаткової угоди) та за умови виготовлення технічної документації із землеустрою на земельні ділянки, межі яких змінились, сприятиме встановленню належної правової визначеності між сторонами та є тією самою необхідною передумовою для подальшого узгодження сторонами істотних умов такого Договору, а отже обраний позивачем спосіб захисту права, що не визнається, в даному випадку, суд вважає ефективним та незабороненим законом.

При цьому, як вже зазначалося вище, з огляду на викладене у мотивуальній частині постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у даній справі № 927/660/17, під час нового розгляду справи господарський суд враховує, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.04.2017 у справі № 927/182/17 було встановлено обставини зміни меж двох із пяти земельних ділянок, які входять до обєкту оренди згідно Договору.

Щодо наслідків зміни меж двох із пяти земельних ділянок, які були обєктом оренди за Договором, суд відзначає що, відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

В силу норми ціієї ж ч. 4 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється лише у разі недосягнення між сторонами домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору.

Частиною 2 ст. 33 Закону України Про оренду землі встановлено, що у разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.

У відповідності з ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Зокрема, в силу імперативних приписів абз. 22 ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі поновлення договорів оренди землі.

Таким чином, з системного аналізу наведених вище імперативних норм ч. 4 та ч. 12 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», ч. 2 ст. 124 та абз. 22 ч. 2 ст. 134 ЗК України слідує висновок, що зміна межі земельної ділянки не призводить до втрати переважного права добросовісного орендаря на поновлення договору оренди землі на новий строк, а відтак - не унеможливлює поновлення договору оренди землі на новий строк взагалі як таке, а отже не тягне за собою продаж права оренди такої земельної ділянки (межі якої змінилися) виключно на конкурентних засадах (земельних торгах), як помилково вважають відповідач та третя особа.

Такий висновок суду узгоджується з викладеним у постанові Вищого господарського суду України від 08.07.2015 у справі № 924/1749/14.

Так, в зазначеній постанові Вищий господарський суд України виходив, зокрема, з того, що у разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі в силу норми ч. 10 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» має відбуватися не у формі додаткових угод до договорів оренди, а в формі укладання договорів оренди земельних ділянок з дотриманням вимог, встановлених даним Законом, - за умови виготовлення технічної документації із землеустрою на змінені розміри земельних ділянок.

За змістом ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобовязаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частина 2 ст. 19 Конституції України зобовязує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пп. 3.14 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 (справа про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виборів Президента) «основною формою реалізації завдань та функцій органів виконавчої влади є видання ними правових актів управління. Правові акти управління характеризуються рядом ознак, однією з яких є вимоги щодо належного оформлення таких актів, за якими акт управління є письмовим документом певного виду, підготовленим за правилами юридичної техніки та виданим з дотриманням нормативно встановленої процедури». Правові акти управління характеризуються рядом ознак‚ однією з яких є належне оформлення таких актів‚ яке означає‚ що акт управління є письмовим документом певного виду‚ підготовленим за правилами юридичної техніки та виданим з дотриманням нормативно встановленої процедури.

Відповідно до розяснень Президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/35 від 26.01.2000 «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обовязки тільки у того субєкта (чи визначеного ними певного кола субєктів), якому вони адресовані.

Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами (далі - акти) залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган.

За юридичною формою вираження правові акти державного органу поділяються на: 1). укази; 2). постанови; 3). розпорядження; 4). накази; 5). інструкції; 6). правила; 7). положення.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується відповідачем, в даному випадку, за своєю правовою природою відмова у поновленні договору оренди землі є актом індивідуальної дії.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконливого висновку, що рішення органу державної влади, яким вирішується питання про надання в оренду земельної ділянки (надання або відмова у наданні), є правовим актом індивідуальної дії, що породжує цивільні права і обовязки у субєкта (чи визначеного цим актом певного кола субєктів), якому вони адресовані, який має бути викладений у юридичній формі, встановленій Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган.

Вищенаведений висновок суду кореспондує з висновком, викладеним у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 05.04.2005, в якій йдеться, зокрема, про таке: «Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З аналізу вказаної норми випливає, що акт державного чи іншого органу управління повинен бути прийнятий в межах компетенції відповідного органу, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних чи юридичних осіб, відповідати вимогам діючого законодавства і бути прийнятим у формі та в порядку визначеному законом.».

У відповідності з п. 2 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, Указами Президента України та постановами Верховної ОСОБА_7 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету ОСОБА_7 України, іншими актами законодавства, дорученнями Премєр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

За змістом п. 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308 Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Отже, вказаним Положенням передбачено, що юридичною формою рішень такого органу, а саме офіційним письмовим документом, який породжує певні правові наслідки, спрямований на урегулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязків характер для субєктів цих відносин, а отже, - актом ненормативного характеру (актом індивідуальної дії), є лише накази, які підписує начальник Головного управління, оскільки ні вищевказаними нормативними актами, ні Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» не передбачено оформлення рішень організаційно-розпорядчого характеру в іншій формі, ніж наказ.

Таким чином, листи-повідомлення, якими орендодавець, у відповідності до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» повідомляє орендаря про прийняте ним рішення, безпосередньо рішеннями такого органу не являються.

Вищенаведені висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Вищого господарського суду України від 12.01.2017 у справі № 912/1854/16, від 12.01.2017 у справі № 912/1857/16 та від 12.12.2017 у справі № 912/1287/17.

При цьому, доводи відповідача про тотожність понять «лист-повідомлення» і «рішення» при застосуванні положень ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» суд оцінює як необґрунтовані та безпідставні.

По-перше, сам законодавець у цій статті окремо зазначає про дії з направлення листа-повідомлення і окремо про наявність прийнятого рішення, розмежовуючи таким чином ці поняття. У законі прямо встановлено, що листом повідомляється саме про прийняте орендодавцем рішення про відмову, а не лише про відмову.

По-друге, ці дві дії починають існувати у різний проміжок часу, оскільки у листі-повідомленні зазначається про прийняте рішення, а не, наприклад, про його лише прийняття, то таке рішення має вже існувати до складення самого листа-повідомлення, а відтак, не може бути одним і тим самим документом.

По-третє, виходячи із тлумачення самих термінів, вони мають різне змістовне значення.

Так, згідно Академічного тлумачного словника української мови (1970-1980) слова «лист», «повідомлення», «рішення» мають такі значення (з урахуванням предметних особливостей):

Лист - писаний текст, призначений для повідомлення про що-небудь, для спілкування з кимось на відстані, а також відповідна поштова кореспонденція.

Повідомлення - 1) дія за значенням повідомити, повідомляти і повідомлятися; 2) те, що доводиться до чийого-небудь відома, сповіщається комусь; письмова чи усна інформація; 3) папір, документ, у якому про щось повідомляється, сповіщається.

Рішення - 1) розм. Дія за значенням рішати, рішити //Результат цієї дії; 2) вирок суду, постанова, розпорядження якої-небудь організації, зборів і т. ін.

Системний аналіз цих визначень дає підстави вважати, що у таких відносинах лист-повідомлення - це лише передача у паперовій формі певної письмової інформації про наявність та зміст прийнятого рішення, а рішення - акт державного органу ненормативного характеру (індивідуальний акт), наприклад, у вигляді наказу, прийнятий (складений) за результатом вирішення певного питання, у тому числі про відмову у наданні майнового блага. При цьому, така відмова по своїй суті також є актом індивідуальної дії, що визнає і сам відповідач.

Одночасно, результат вирішення питання організаційно-розпорядчого характеру має бути викладеним у конкретній категоричній формі - погодити, надати, затвердити, прийняти, відмовити тощо.

Натомість, у Листі-повідомленні про прийняте рішення від 17.11.2016 вих. № 27-25-0.31-30749/2-16 зазначається лише, що «не вбачається можливості».

Наведене трактування є скоріш субєктивною думкою особи або певним зробленим висновком про прийнятність (неприйнятність) чого-небудь, а також лише вказує на наявність заперечень, але аж ніяк не конкретним та прямо визначеним рішенням державного органу, хоча на підставі яких (висновку, думки тощо) і приймається відповідне рішення.

За таких обставин, суд вважає, що ототожнення відповідачем понять «лист-повідомлення» та «рішення» при застосуванні положень ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» є таким, що не ґрунтується на законі.

Враховуючи вищевикладене, Лист-повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про прийняте рішення від 17.11.2016 вих. № 27-25-0.31-30749/2-16, у якому останнє повідомляє ТОВ «Плиски-Агро», що не вважає за можливе поновити Договір, безпосередньо рішенням такого органу не являється, а є лише формою повідомлення про результат прийнятого рішення.

Водночас, у Листі-повідомленні Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 23.11.2016 вих. № 27-25-0.31-31307/2-16, яким позивача було повідомлено про заперечення з боку відповідача у поновленні Договору, також не йдеться про прийняття відповідачем певного рішення (із зазначенням обовязкових реквізитів цього рішення: номер, дата тощо), як це встановлено нормою ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, з листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.06.2017 вих. № 28-25-0.1-11168/2-17 також вбачається, що відповідачем безпосередньо Наказ (як юридична форма рішення цього органу державної влади) про відмову у поновленні Договору не приймався.

Як вже зазначалося вище, ч. 2 ст. 19 Конституції України зобовязує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Термін «дискреційне повноваження», яке наводиться в Рекомендаціях Комітету ОСОБА_7 Європи № R(80)2, означає повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, юридично допустимими вважаються рішення, які приймаються відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідач має право прийняти рішення про поновлення договору оренди або про відмову в поновленні, і має право вибору між цими рішеннями лише у разі, коли кожне рішення ґрунтується на законі. Рішення, яке не ґрунтується на законі, або прийняте поза межами повноважень або у спосіб не передбачений законом, є незаконним і прийняття такого рішення не відповідає принципу «дискреційне повноваження».

У відповідності з нормою ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З вищенаведеним узгоджується норма ч. 4 ст. 11 ГПК України, в силу якої суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_7 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як уже зазначалося вище, перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

Практикою Європейського Суду з прав людини встановлено, що принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості закону», яким передбачається втручання у права особи основоположні свободи. Так, у рішенні від 10.12.2009 у справі «Михайлюк та Петров проти України» зазначено: «Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» від 29 квітня 2003 року, заява №38812/97, п. 155)».

Відповідно до п.п. 41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), «Верховенство права» одним з обовязкових елементів поняття «верховенство права» є «заборона свавілля», який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

За наведених обставин, з урахуванням висновків Верховного Суду України, викладених у вищезгаданих постановах від 05.07.2017 у справі № 91/3285/14 та від 12.10.2016 у справі № 924/1025/14, суд доходить висновку про неправомірність бездіяльності відповідача, що виразилась у невинесені рішення - акту індивідуальної дії у формі наказу за поданим ТОВ «Плиски-Агро» ОСОБА_5 вих. № 187 від 20.10.2016 про поновлення Договору (термін дії якого, з урахуванням дати його державної реєстрації, спливав лише 22.11.2016), а відтак і порушення права та інтересів позивача у отриманні належного рішення, прийнятого відповідно до закону.

Приписами ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями даної статті, які узгоджуються зі ст. 20 ГК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути: визнання незаконною бездіяльності органу державної влади, примусове виконання обов'язку в натурі, визнання незаконним (недійсним) акту органу державної влади.

У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних, невизнаних) прав та вплив на порушника.

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини наголосив на важливості принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Таким чином, щодо ефективності обраних позивачем способів захисту порушених та невизнаних прав суд відзначає таке, з посиланням на висновки, викладені в постановах ОСОБА_6 Верховного Суду від 25.04.2018 № 825/519/17 (провадження № 11-232апп18) та від 08.05.2018 у справі № 820/4089/16 (провадження № 11-381апп18).

Так, розглядаючи справу № 825/519/17 (провадження № 11-232апп18), ОСОБА_6 Верховного Суду сформулювала такі висновки: «…Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або повязаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.».

Аналогічні вищенаведеним висновки були сформульовані ОСОБА_6 Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 820/4089/16 (провадження № 11-381апп18): «…Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або повязаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.».

Також, окрім вищенаведеного, господарський суд враховує таке.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України.

Відповідно до імперативу ч. 4 ст. 5 ГПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В силу ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

З вищенаведеним кореспондує ч. 1 ст. 11 ГПК України, згідно якої суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Поряд з цим, згідно імперативного припису ч. 11 ст. 11 ГПК України забороняється відмова в правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

В силу положень ч. 1 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 48 чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 1 ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 236 чинного ГПК України, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України.

Конституційний Суд України у п.п. 4.1. п. 4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш мякого покарання) по справі N 1-33/2004 від 02.11.2004, відзначив таке:

«Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права обєднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.».

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 01.12.2004 р. та N1-9/2005 від 24.03.2005 р.

При цьому суд враховує, що правильність і точність юридичного формулювання не може завадити суду розглянути спір та реалізувати право позивача на судовий розгляд, передбачене ст.ст. 55, 124 Конституції України та п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною ОСОБА_7 України згідно Закону України від 17.07.1997 № 457/97-ВР (постанова Вищого господарського суду України від 25.05.2017 у справі № 904/8337/16).

Таким чином, суд доходить висновку, що у своїй сукупності обрані позивачем способи захисту невизнаних та порушених прав і законних інтересів (визнання за позивачем переважного права на поновлення Договору; визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо розгляду питання про поновлення Договору; зобовязання відповідача вчинити дії з розгляду питання та прийняття рішення за поданим позивачем ОСОБА_5 (з проектом додаткової угоди) про поновлення Договору) є ефективними, незабороненими законом та не суперечать йому, оскільки сприятимуть встановленню належної правової визначеності між сторонами, виключатимуть подальшу протиправну бездіяльність відповідача, сприятимуть виправленню «помилки» державного органу.

За наявних обставин у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Інші доводи сторін судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду, при цьому суд враховує та виходить з того, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «ОСОБА_9 проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_10 (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обовязок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи (постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 914/2554/16).

Отже, у даній справі такими доводами та доказами є саме ті, що вказані в даному рішенні суду і оцінку яких здійснено судом.

У п.п.9.10 п.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.03.2012 № 6 «Про судове рішення» роз»яснено, що резолютивна частина рішення господарського суду про вчинення певних дій викладається в імперативній формі.

Щодо розполділу судових витрат (судового збору), то суд бере до уваги наступне.

За подання до господарського суду позовної заяви, яка містить дві вимоги немайнового характеру (т.1 а.с.15), позивачем платіжним дорученням № 1304 від 07.07.2017 (т.1 а.с. 20) було сплачено 3000,00 грн судового збору, за ставкою, встановленою на момент подачі позовної заяви.

На виконання рішення Господарського суду Чернігівської обалсті від 02.08.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017, Господарським судом Чернігівської області 02.10.2017 було видано наказ про примусове виконання рішення (т.2 а.с.257), яким стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській обалсті на користь ТОВ «Плиски-Агро» 3000,00 грн витрат зі сплати судового збору.

У заяві про зміну предмету позову позивачем заявлено дві нові вимоги немайнового характеру: визнання недійсним наказу та визнання переважного права (т.3 а.с.159). Платіжним дорученням № 1496 від 27.04.2018 (т.3 а.с.163) позивачем сплачено 3524,00 грн, за ставкою, встановленою на момент подачі цієї заяви.

Як вказувалося вище, провадження у справі в частині визнання недійсним наказу відповідача підлягає закриттю за відсутністю предмета спору. Отже, 1762,00 грн сплаченого позивачем судового збору підлягають поверненню позивачу, за наявності поданого про це клопотання (п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір»).

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1762,00 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 74, 86, 129, 194-196, 231-233, 236-238, 240, 241, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. В частині визнання недійсним Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.11.2017 № 285 «Про відмову в поновленні договору оренди землі», яким відмовлено в поновленні Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, - провадження у справі закрити.

2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» (код ) переважне право на укладення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, на новий строк (поновлення договору).

3. Визнати незаконною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо прийняття з дотриманням імперативних вимог ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та у встановлений законом спосіб рішення (у формі наказу) за поданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» () листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 (з проектом додаткової угоди) про поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33.

4. Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області вчинити дії з розгляду питання та прийняття рішення у встановлений законом спосіб (у формі наказу) за поданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» () листом-повідомленням вих. № 187 від 20.10.2016 (з проектом додаткової угоди) щодо поновлення Типового договору оренди землі від 22.08.2006, укладеного між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 22.11.2006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22.11.2006 за № 33, у порядку, встановленому ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

5. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (, проспект Миру, 14, м. Чернігів, 14000) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Плиски-Агро» (, вул. Незалежності, 6 А, с. Плиски, Борзнянський район, Чернігівська область, 16453) 1762,00 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд Чернігівської області.

В судовому засіданні 03.07.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено та підписано 06.07.2018.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя Ю.М. Бобров