ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

"11" липня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1362/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Желєзної С.П., розглянувши позовні матеріали вх. № 1466/18,

за позовом: Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення

до: комунального підприємства Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації

про визнання права постійного користування

ВСТАНОВИВ:

Селекційно-генетичний інститут Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (далі по тексту Інститут) звернувся до господарського суду із позовною заявою до комунального підприємства Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації про визнання за позивачем права постійного користування земельними ділянками державної власності, загальною площею 271,6913 га відповідно до площ, меж і складу угідь, визначених в технічному звіті з кадастрової зйомки земельної ділянки, розробленому ТОВ „Геодезична компанія.

У поданій до суду позовній заяві Інститут посилається на передання на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих №1152 від 15.10.1953р. „Про оформлення відводів земельних масивів, розташованих в районі II-ї Застави Селекційно-генетичному інституту ім.. ОСОБА_1, на підставі якого було вирішено підтвердити рішення Іллічівської райради депутатів трудящих від 26.08.1953р. і оформити Інституту відведення земельних масивів загальною площею 292 га, що освоюються інститутом з довоєнного часу.

При зверненні до суду Інститутом було наголошено про сумлінне та відкрите, починаючи з 1953 р., користування виділеною на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих №1152 від 15.10.1953р. земельною ділянкою, на якій розташовані обєкти позивача, закріплені за ним на праві господарського відання.

З метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо перебування вищевказаної земельної ділянки у користуванні Інституту, позивач звернувся до комунального підприємства Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку.

Проте, 27.04.2018р. державним реєстратором комунального підприємства Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації ОСОБА_2 було прийнято рішення №40870625 від відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з огляду на наступне: з наданого Інститутом рішення Одеської міської ради від 29.09.2005р. за №4486-IV вбачається, що право користування земельною ділянкою площею 1,0 га, яка входила до земельної ділянки площею 288,0 га, припинено, змінено її цільове використання та передано в оренду юридичні особі; на наданому заявнику примірнику акта про право користування земельною ділянкою відсутні такі реквізити як кадастровий номер земельної ділянки, її адреса тощо.

З тексту позовної заяви вбачається, що Інститут не погоджується із доводами державного реєстратора щодо відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, посилаючись на здійснення державної реєстрації земельної ділянки шляхом, зокрема, прийняття її на облік у державному земельному кадастрі, вилученням земельних ділянок із землекористування для передання іншим субєктам господарювання; висновком державної землевпорядної експертизи тощо.

З огляду на викладене вище, позивачем із посиланнями на приписи ст. 152 Земельного кодексу України, якою передбачено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень шляхом визнання прав, та невизнання права постійного користування Інституту з боку інших осіб, і було подано до господарського суду дану позовну заяву.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у даній справі, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

З огляду на визначення Інститутом відповідачем за поданим позовом комунальне підприємство Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації, господарський суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

ОСОБА_3 Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 р. по справі № 802/1792/17-а (провадження № 11-109апп18) дійшла висновку, що приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Разом з тим, у постанові вказано, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Оскільки передумовою для звернення Інституту до господарського суду із позовом до комунального підприємства Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації про визнання права постійного користування земельною ділянкою стала відмова відповідача у проведенні державної реєстрації права власності, суд зауважує наступне.

Відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень від 1 липня 2004 року N 1952-IV.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Правовий статус та компетенція державного реєстратора, який здійснює державну реєстрацію права власності, визначені ст. 9 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Положеннями цієї статті передбачено, що державний реєстратор забезпечує проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав;взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень державний реєстратор:

- встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

- перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Положеннями ч. 1 ст. 37 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Вищенаведені приписи чинного законодавства, а також підстави поданого Інститутом позову, дозволяють господарського суду дійти висновку, що спірні правовідносини виникли в результаті виконання відповідачем владних управлінських функції у сфері державної реєстрації прав. Господарський суд зауважує, що у спірних правовідносинах відповідач, реалізуючи владні управлінські функції, не заявляє майнового права або інтересу на майно позивача, у звязку з чим, між сторонами виникли не приватноправові, а публічно-правові відносини.

Господарський суд зауважує, що обрання Інститутом способу захисту (про визнання права постійного користування земельною ділянкою), який є характерний для приватноправових відносин, не є безумовною підставою для віднесення спору до юрисдикції господарських судів, оскільки при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд зобовязаний враховувати, в тому числі, характер спірних правовідносин та підстави заявлених позовних вимог, які, у своїй сукупності, дозволяють дійти висновку про публічний або приватноправовий характер спірних правовідносин.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає, що на спірні правовідносини не розповсюджуються положення п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п'яти днів з дня надходження заяви. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на положення ст. 175 Господарського кодексу України, господарський суд вважає за необхідне розяснити наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

ОСОБА_3 Верховного Суду у постанові від 14.03.2018р. по справі №396/2550/17 (провадження № 11-112апп18) дійшла висновку, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. У випадку існування між учасниками справи невирішеного спору про право цивільне, справи щодо скасування рішення державного реєстратора та свідоцтва про право власності на нерухоме майно не можуть вирішуватись у порядку адміністративного судочинства.

Господарський суд зауважує, що, в даному випадку, між сторонами відсутній спір про право цивільне, оскільки як зазначалось вище по тексту ухвали, відповідачем, в процесі реалізації владних управлінських функцій, не заявляючи майнового права або інтересу на майно позивача, була надана оцінка поданим документам на предмет їх достатності для проведення державної реєстрації права власності.

Таким чином, відсутність між сторонами по справі невирішеного спору про право цивільне, не дивлячись на обрання відповідачем способу захисту, характерного для приватноправових відносин, свідчить про необхідність звернення Інституту із позовними вимогами до комунального підприємства Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації в порядку адміністративного судочинства.

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, які свідчать, що позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що тягне за собою правові наслідки, встановлені ст. 175 ГПК України, господарський суд доходить висновку про необхідність відмови Селекційно-генетичному інституту Національному центру насіннєзнавства та сортовивчення у відкритті провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 4, 20, п. 1 ч.1 175, 234 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. У відкритті провадження у справі за позовом Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення до комунального підприємства Новоселівської сільської ради „Регіональне бюро державної реєстрації про визнання за позивачем права постійного користування земельними ділянками державної власності, загальною площею 271,6913 га відповідно до площ, меж і складу угідь, визначених в технічному звіті з кадастрової зйомки земельної ділянки, розробленому ТОВ „Геодезична компанія, - відмовити.

2. Позовні матеріали повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення (підписання).

Суддя С.П. Желєзна