ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 915/507/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

матеріали касаційної скарги Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради

на рішення Господарського суду Миколаївської області

(суддя - Мавродієва М.В.)

від 28.07.2017

та постанову Одеського апеляційного господарського суду

(головуючий - Принцевська Н.М., судді: Діброва Г.І., Разюк Г.П.)

від 15.11.2017

у справі № 915/507/17

за позовом Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг"

про стягнення суми заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг" (далі - ТОВ "Техноторг") про:

- стягнення 191900, 00 грн боргу по договору №470 від 15.12.2016;

- розірвання договору про закупівлю послуг за державні кошти щодо поставки тракторів від 15.12.2017 №470.

1.2. Позовна заява обґрунтована тим, що в порушення приписів чинного законодавства та умов договору №470 від 15.12.2016, ТОВ "Техноторг" порушив строки поставки товару позивачу, що у відповідності до п.7.2 Договору та ч.2 ст.231 Господарського кодексу України стало підставою для нарахування штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2017 у справі №915/507/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

2.2. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2017 у справі №915/507/17 залишено без змін.

2.3. Господарськими судами встановлено такі обставини:

- між ТОВ "Техноторг" (продавець) та Адміністрацією Центрального району Миколаївської міської ради, м. Миколаїв (покупець) 15.12.2016 було укладено договір № 470 про закупівлю послуг за державні кошти щодо поставки тракторів;

- відповідно до пункту 1.1. вказаного договору продавець зобов'язувався з моменту підписання договору та до 31.12.2016 поставити покупцю товар, зазначений в п.1.2 договору (трактори сільськогосподарські), а покупець прийняти і оплатити вказаний товар;

- згідно з пунктом 4.1. договору розрахунки за договором проводяться покупцем після підписання сторонами акту приймання-передачі товару та отримання від продавця видаткової накладної і рахунку на оплату за товар;

- пунктами 7.1., 7.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором, у разі невиконання або несвоєчасного/неякісного виконання стороною договору зобов'язань за цим договором винна сторона сплачує іншій стороні договору штрафні санкції, передбачені частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України;

- згідно з пунктом 10.1. Договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 року, а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов'язань за цим договором;

- в обумовлений сторонами строк поставки до 31.12.2016 ТОВ "Техноторг" товар не поставив;

- Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради 22.03.2017 звернулася до ТОВ "Техноторг" з претензією № 1 від 23.03.2017 про сплату заборгованості, а саме: 130 290,00 грн штрафних санкцій, нарахованих відповідно до пункту 7.2. договору № 470 від 15.12.2016, яка не була задоволена відповідачем, що стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з останнього штрафних санкцій, обумовлених частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

2.4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що у даному випадку відсутня прострочка зобов'язання з поставки товару оскільки строк дії договору закінчився одночасно зі строком поставки і сторонами не досягнуто домовленості щодо продовження його дії, тому пеня, нарахована за непоставку товару за межами строку дії договору, не підлягає стягненню, оскільки нарахована за період, коли умови договору щодо її застосування вже не діяли (після закінчення строку договору), що суперечить частині 7 статті 180 ГК України та частині 4 статті 631 ЦК України. Крім того, строк прострочення зобов'язання позивач почав обчислювати з 01.01.2017, тобто з дня, наступного за останнім днем строку поставки товару, і з моменту, коли строк договору вже закінчився, тобто складає менш ніж 30 днів, встановлених законом, що унеможливлює стягнення штрафу за таке прострочення згідно з умовами договору та норм чинного законодавства.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2017 та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 у справі №915/507/17 Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та прийняте нове про задоволення позовних вимог.

3.2. Узагальнені доводи касаційної скарги Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради:

- ТОВ "Техноторг" порушено строк виконання зобов'язань, визначений умовами договору, чим порушено права та законні інтереси Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради;

- строк дії господарського договору не є терміном дії зобов'язання, та не є підставою для припинення визначених ним зобов'язань, оскільки згідно ст. 599 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином;

- судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що відсутність у змісті договору чітко обумовлених сторонами штрафних санкцій, не є перешкодою для їх застосування до сторони, яка порушила умови договору, у розмірах визначених нормами ст. 231 Господарського кодексу України.

4. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд:

4.1. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

4.2. За змістом ст. ст. 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

4.3. Окремим видом зобов'язання є договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

4.4. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

4.5. Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

4.6. Отже, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

4.7. Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

4.8. За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

4.9. Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

4.10. Закінчення строку дії двостороннього правочину, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 24.06.2015 у справі №904/5381/14 та від 21.12.2016 у справі №905/2187/13).

4.11. Отже, безпідставна не поставка товару за умовами спірного договору є односторонньою відмовою від виконання зобов'язання, що є порушенням зобов'язального права, а саме ст. 525 ЦК України.

4.12. З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували положення зазначених норм права та дійшли передчасного висновку про відсутність відповідальності за невиконання ТОВ "Техноторг" умов договору в зв'язку із закінченням строку дії договору.

4.13. Крім того, ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

4.14. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. ст. 610, 611 ЦК України).

4.15. За змістом ст. 549 ЦК України, ст. 230 ГК України неустойкою є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, та яка може обчислюватись, зокрема, у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

4.16. Пунктом 7.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання або несвоєчасного/неякісного виконання стороною договору зобов'язань за цим договором винна сторона сплачує іншій стороні договору штрафні санкції, передбачені частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

4.17. Пунктом 2 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

4.18. Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 04.02.2014 у справі №3-1гс14).

4.19. Суди попередніх інстанцій в порушення наведених норм права не надали належної оцінки тому, що ТОВ "Техноторг" в обумовлений договором строк товар не поставило, що свідчить про односторонню відмову від виконання зобов'язання, яка договором чи законом не передбачена та має наслідком застосування господарських санкцій встановлених п. 7.2. спірного договору.

4.20. Статтею 300 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права

4.21. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

4.22. Крім того, у позовній заяві адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради просить, зокрема, розірвати договір про закупівлю послуг за державні кошти, щодо поставки тракторів, від 15.12.2017 №470.

4.23. У резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду.

4.24. Натомість судами попередніх інстанцій залишено поза увагою вимогу позову про розірвання спірного договору та не розглянуто її по суті.

4.25. Частиною 3 статті 300 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

4.26. З врахуванням викладеного, оскільки як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з'ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

5.2. Згідно з частиною 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

5.3. Під час нового розгляду господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

6. Судові витрати

6.1. Враховуючи, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі, й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2017 у справі №915/507/17 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В.Студенець

Судді О.Баранець

Г.Вронська