РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Справа № 4/40-Б

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги приватного підприємства "Баядєра" на ухвалу господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року (суддя - Омельян О.С.) та на ухвалу господарського суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року (суддя - Макаревич В.А.) у справі № 4/40-Б

час та місце ухвалення: 20 червня 2017 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 10:20 год.; повний текст ухвали складено 20 червня 2017 року;

час та місце ухвалення: 06 лютого 2018 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:46 год.; повний текст ухвали складено 09 лютого 2018 року

за заявами приватного підприємства "Баядєра" та товариства з обмеженою відповідальністю "Союз - Віктан - Трейд"

до товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім "ПродСоюз"

про визнання банкрутом

інші учасники провадження у справі про банкрутство:

- Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (10014, м. Житомир, Бульвар Новий, 5);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агаєв" ( 03048, м. Київ, вул. Івана Пулюя, буд. 5);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Бріз-Т" (23234, Вінницька обл., Вінницький район, с. Лука-Мелешківська, вул. Привокзальна, буд. 1-Д);

- Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, м. Житомир, вул. Перемоги, буд. 55);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроспецресурси" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, буд. 13);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-Рибсервіс" (61166, м. Харків, вул. Новгородська, буд. 11, кімн. 306);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Майстер Снек" (49005, м. Дніпропетровськ, просп. Гагаріна, буд. 163, кв. 45);

- Відкрите акціонерне товариство "ТерА" ( 46006, м. Тернопіль, вул. Пирогова, буд. 11);

- фізична особа-підприємець Бережной Євген Володимирович ( АДРЕСА_1);

- фізична особа-підприємець Гринишин Євгеній Ярославович (АДРЕСА_2);

- Житомирський міський центр зайнятості (10005, м. Житомир, вул. Черняховського , буд. 110);

- Приватне підприємство "Трейд" (99804, м. Севастополь, смт. Кача, вул. Первомайська, буд. 10);

- Відкрите акціонерне товариство "Житомирський маслозавод" ( 10002, м. Житомир, вул. Івана Гонти, буд. 4);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "АЙС ТІМ" (12430, Житомирська обл., Житомирський район, сільрада Станишівська, за межами населених пунктів комплекс будівель і споруд №4);

- Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" ( 01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26);

- Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" ( 01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "АВІС" (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 150);

- Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" ( 61001, м. Харків, просп. Московський, буд. 60);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Грей-центр" (69041, м. Запоріжжя, вул. Кремлівська, буд. 63-А);

- Відкрите акціонерне товариство "Новоград-Волинський м'ясокомбінат" (11700, Житомирська обл., м. Новоград-Волинський, вул. Борисова, буд. 4);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Лідер-продукт" (10001, м. Житомир, вул. Ватутіна, буд. 188);

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитер-Люкс" ( 10001, м. Житомир, вул. Ватутіна, буд. 188);

- Приватне підприємство "Еллада-Дринк" (99016, м. Севастополь, вул. Надії Краєвої, буд. 15);

- Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (10008, м. Житомир, вул. 1-го травня, буд. 20);

- Житомирська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (10014, м. Житомир, майдан Перемоги,2);

- ліквідатор - арбітражний керуючий Кіцул С.Б. (АДРЕСА_3);

- Прокуратура Житомирської області ( 10008, м. Житомир, вул. 1-го травня, буд 11);

- Виконавчий комітет Житомирської міської ради (10014, м. Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, 4/2)

за участю представників сторін:

приватного підприємства "Баядєра" - Нізола Н.М.;

товариства з обмеженою відповідальністю "Союз - Віктан - Трейд" - не з'явився;

товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім "ПродСоюз" - не з'явився;

органу прокуратури - Безпалов А.В.;

інші учасники провадження у справі про банкрутство - не з'явились.

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 ГПК України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 ГПК України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року (суддя Омельян О.С.) було задоволено клопотання арбітражного керуючого Шкляра О.С. від 30 січня 2017 року за № 261 та затверджено звіт арбітражного керуючого Шкляра О.С. про оплату послуг за період виконання обов'язків розпорядника майна боржника з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року на суму 130 848 грн.

Водночас, ухвалою господарського суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року (суддя Макаревич В.А.) було задоволено заяву арбітражного керуючого Шкляра О.С. від 03 липня 2017 року за №315 про стягнення з ініціюючих кредиторів оплати послуг розпорядника майна боржника за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року в розмірі 130 848 грн.

Не погоджуючись з винесеними судом першої інстанції ухвалами, приватне підприємство "Баядєра" звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд вищевказані ухвали місцевого господарського суду скасувати, а апеляційну скаргу задоволити в повному обсязі.

Мотивуючи дану скаргу, апелянт вказує, що ухвали місцевого господарського суду від 20 червня 2017 року та від 06 лютого 2018 року не тільки не захищають права і інтереси

апелянта, а навпаки, очевидно їх порушують, покладаючи на апелянта додаткові витрати (завдаючи йому збитків), за відсутності протягом 9 років здійснення провадження у справі про банкрутство очевидних результатів діяльності арбітражних керуючих.

Більше того, як вважає апелянт, ухвалою господарського суду Житомирської області від 04 березня 2015 року по цій же справі, арбітражного керуючого Шкляра О.С. було усунуто від виконання повноважень розпорядника майна боржника, що свідчить про неналежне виконання керуючим Шкляр О.С. своїх обов'язків в період, за який на його користь з стягнуто оплату його послуг (більше 5 років: з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року).

Крім того, апелянт також звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що в ухвалі суду першої інстанції від 06 лютого 2018 року, якою стягнуто оплату послуг арбітражного керуючого Шкляра О.С. з ініціюючих кредиторів (зокрема, з апелянта), за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року, визначено, що при цьому суд керувався нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції, що діяла до 19 січня 2013 року та в редакції, чинній з 19 січня 2013 року. Однак, як вказує апелянт, положення частини 1 статті 98, частини 1 статті 115 Закону України "Про банкрутство", в редакції чинній з 19 січня 2013 року, взагалі не передбачають права стягнення оплати послуг розпорядника майна за рахунок ініціюючих кредиторів.

Водночас, апелянт звертає увагу апеляційного суду і на те, що Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не передбачено обов'язку кредитора (кредиторів) відшкодовувати за рахунок кредиторів сплату грошової винагороди арбітражному керуючому у випадку, якщо у банкрута відсутні активи і кредитори не створили відповідний фонд.

Ухвалою суду від 13 квітня 2018 року, з підстав, висвітлених в ній, апеляційну скаргу приватного підприємства "Баядєра" було залишено без руху (том 39; а.с. 5).

Водночас, апелянтом подано заяву, з доказами усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 13 квітня 2018 року про залишення апеляційної скарги без руху (том 39; а.с. 84-112).

Суд констатує, що автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 4/40-Б у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В..

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 02 травня 2018 року в справі № 4/40-Б у зв'язку з відпусткою (судді - члена колегії) Розізнаної І.В. та відповідно до пункту 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено заміну члена колегії у даній справі.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 02 травня 2018 року автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до її складу та визначено новий склад, а саме: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В., суддя Філіпова Т.Л..

Водночас, ухвалою суду від 02 травня 2018 року (том 39; а.с. 120), з підстав, висвітлених в ній, було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою скаржника.

Суд констатує, що ухвалою суду від 15 травня 2018 року (том 39; а.с. 150) дану справу було призначено до розгляду на 20 червня 2018 року.

04 червня 2018 року на поштову адресу суду від арбітражного керуючого Шкляра О.С. надійшли заперечення на апеляційну скаргу ПП "Баядєра" (том 39; а.с. 198), в яких арбітражний керуючий зазначив, що апеляційна скарга скаржника не відповідає вимогам процесуального законодавства в частині строків на апеляційне оскарження, з огляду на те, що при оскарженні ухвали від 20 червня 2017 року апелянтом порушено строк на апеляційне оскарження у 392 дні, а при оскарженні ухвали від 06 лютого 2018 року апелянтом порушено строк на апеляційне оскарження у 61 день. Разом з тим, на підтвердження своїх доводів, арбітражний керуючий Шкляр О.С. посилається на правову позицію, висвітлену в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі №754/9100/14-ц, та вказує, що в даній поставі зазначено, що апеляційний суд за заявою особою може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, проте у разі не наведення заявником поважних причин пропущення цього строку, у суду відсутні на це процесуальні повноваження. Крім того, як вказав арбітражний керуючий Шкляр О.С., у вищевказані постанові також зазначено, що безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як правова визначеність.

З огляду на що, арбітражний керуючий Шкляр О.С. просить суд апеляційної інстанції відмовити у поновленні строку на апеляційне оскарження.

Оцінивши доводи, наведені арбітражним керуючим Шкляром О.С. у запереченнях на апеляційну скаргу щодо процесуального строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Суд констатує, що в силу дії пункту 4 частини 2 статті 263 ГПК України: відзив на апеляційну скаргу, зокрема, має містити, зокрема, у разі необхідності, клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу.

Водночас, в силу дії частини 1 статті 270 ГПК України: у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ухвалою суду від 02 травня 2018 року (том 39; а.с. 120) було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП "Баядєра", а вищевказане заперечення арбітражного керуючого Шкляра О.С. щодо поновлення скаржнику строку на апеляційне оскарження, було подано до суду апеляційної інстанції лише 04 червня 2018 року (том 39; а.с. 198).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з огляду на дані особливості, законодавець в даній главі (Апеляційне провадження) розділив процедуру відкриття апеляційного провадження (стаття 262 ГПК України) та призначення справи до розгляду в суді апеляційної інстанції (стаття 268 ГПК України). При цьому суд звертає увагу апелянта на те, що при призначенні справи до розгляду, вже після проведення підготовчих дій, суддя-доповідач доповідає про них колегії суддів, яка вирішує питання про проведення додаткових підготовчих дій в разі необхідності. В той же час, суд констатує, що подаючи дане клопотання безпосередньо після винесення ухвали про відкриття апеляційного провадження, є порушенням норм діючого ГПК України, а саме приписів частини 2 статті 262 ГПК України, яка чітко передбачає, що до відкриття апеляційного провадження учасники справи мають право подати заперечення проти відкриття апеляційного провадження.

Крім того, суд апеляційної інстанції також звертає увагу і на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод": кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 грудня 2016 року у справі "ТОВ "Фріда" проти України", судом було зазначено, що: "національний суд, вдаючись до надмірного формалізму під час відмови у розгляді касаційної скарги підприємства-заявника, суттєво обмежив право підприємства-заявника на перегляд справи у касаційному порядку" та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, колегія апеляційного господарського суду констатує безпідставність поданої заяви арбітражного керуючого Шкляра О.С. та про те, що ця заява протирічить як нормам Конституції України (щодо права на судовий захист) так і чинному ГПК України.

Крім того, оцінивши подання заперечення, суд критично оцінює доводи арбітражного керуючого Шкляра О.С. щодо того, що судом нібито безпідставно прийнято апеляційну скаргу до розгляду з огляду на те, що в апеляційній скарзі ПП "Баядєра" обгрунтувало підстави пропуску строку на апеляційне оскарження даних судових рішень, і дане обгрунтування прийнято судом (враховуючи те, що основне підприємство апелянта знаходиться в зоні антитерористичної операції, в населеному пункті, куди не проводилося надання послуг щодо направлення поштових відправлень). Разом з тим, суд звертає увагу арбітражного керуючого Шкляра О.С. на той факт, що ним у поданій заяві навіть не вчинено вірний обрахунок строку, адже апеляційна скарга надійшла до місцевого господарського суду 02 квітня 2018 року (до апеляційного господарського суду - 10 квітня 2018 року, штемпелі суду на а.с. 8, том 39 і направлена апелянтом 30 березня 2018 року (доказ на а.с. 32, том 39)). Відтак, від будь-якої з описаних дат апелянтом не пропущено річний строк оскарження ухвали від 20 червня 2017 року, а зазначений арбітражним керуючим Шклярем О.С. строк в 392 дні ( тобто більше року) явно має ознаки помилки в обрахунку. Це ж стосується і обрахунку щодо оскарження ухвали від 06 лютого 2018 року, адже з моменту їх винесення до моменту направлення апеляційної скарги та отримання її місцевим господарським судом пройшло менше двох місяців (а не більше, як обраховано у запереченні). При цьому, суд звертає увагу арбітражного керуючого Шкляра О.С. і на те, що при обрахунку строку ще й враховуються положення ГПК України, котрі визначають строк на оскарження (зокрема частина 1 статті 256 ГПК України), а також положення, що передбачають право сторони на поновлення пропущеного строку (зокрема частина 2 статті 256 ГПК України), а також передбачені процесуальним законом винятки, що передбачають можливість прийняття апеляційної скарги навіть після пропуску річного строку на оскарження судового рішення суду першої інстанції (виходячи з положень частини 2 статті 261 ГПК України).

Разом з тим, суд критично оцінює такі доводи вищевказаного арбітражного керуючого і з огляду на те, що за час розгляду апеляційної скарги на ухвали місцевого господарського суду в даній справі, арбітражний керуючий Шкляр О.С. взагалі не подав жодних спростувань щодо суті апеляційної скарги ПП "Баядєра", і взагалі не доводить, що ним більш ніж п'ять років з моменту його призначення, вчинялися реальні (фактичні) дії на виконання покладених на нього обов'язків, та не доводить чому за п'ять років його діяльності (до 23 вересня 2014 року - перший день, що слідує за визначеним в його заяві періодом, за котрий він просив оплату послуг в розмірі 130 848 грн) ним не скликано і не проведено загальних зборів комітету кредиторів ТОВ "Торговий дім "ПродСоюз".

Суд констатує, що 15 червня 2018 року на поштову адресу суду від арбітражного керуючого (ліквідатора) ТОВ "Торговий дім "ПродСоюз" Кіцули С.Б. надійшло клопотання (том 3; а.с. 206) про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, у зв'язку із участю в іншому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 20 червня 2018 року (том 3; а.с. 211) в судовому засіданні від 20 червня 2018 року було оголошено перерву до 25 червня 2018 року до 11:00 год..

Водночас, до початку судового засідання від 25 червня 2018 року, на електронну адресу суду від арбітражного керуючого (ліквідатора) ТОВ "Торговий дім "ПродСоюз" Кіцули С.Б. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в зв'язку із сімейними обставинами (том 39; а.с. 213).

З огляду на зазначені вище клопотання, арбітражний керуючий (ліквідатор) ТОВ "Торговий дім "ПродСоюз" Кіцула С.Б. в судові засідання від 20 червня 2018 року та від 25 червня 2018 року не прибув.

В судові засідання від 20 червня 2018 року та від 25 червня 2018 року Шкляр О.С. (попередній арбітражний керуючий ТОВ "Торговий дім "ПродСоюз", призначення оплати послуг котрому оспорено в апеляційній скарзі, що розглядається) не з'явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений у встановленому законом порядку.

В судових засіданнях від 20 червня 2018 року та від 25 червня 2018 року представник ПП "Баядєра" підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, наведених в ній, просить суд її задоволити, а ухвалу суду першої інстанції від 20 червня 2017 року та від 06 лютого 2018 року скасувати.

В судових засіданнях від 20 червня 2018 року та від 25 червня 2018 року представник органу прокуратури вказав, що оспорювані ухвали місцевого господарського суду по своїй суті не зачіпають інтересів держави, а тому щодо перевірки їх законності та обгрунтованості, прокуратура покладається на розсуд суду.

В судові засідання від 20 червня 2018 року та від 25 червня 2018 року, представники товариства з обмеженою відповідальністю "Союз - Віктан - Трейд", а також інші учасники провадження у справі про банкрутство не з'явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку. В той же час, апеляційний господарський суд констатує факт розміщення судом повідомлень щодо розгляду даної апеляційної скарги на веб-сайті Рівненського апеляційного господарського суду за посиланням https://rva.arbitr.gov.ua. З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників, за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши представників апелянта та органу прокуратури, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та заперечень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, а оскаржувані ухвали від 20 червня 2017 року та від 06 лютого 2018 року щодо задоволення клопотання арбітражного керуючого Шкляра О.С. та затвердження звіту про оплату послуг та покладення даних витрат на приватне підприємство "Баядєра" та товариство з обмеженою відповідальністю "Союз - Віктан - Трейд", слід скасувати. При цьому колегія виходила з наступного.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", встановлюють умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України: завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Водночас, з 19 січня 2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 4212-VI від 22 грудня 2011 року (надалі -Закон).

Відповідно до пункту 11 розділу Х Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22 грудня 2011 року за №4212-VI: положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Суд констатує, що розгляд справи про банкрутство за новою редакцією Закону здійснюється згідно з постановою про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Таким чином, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону у редакції до набрання чинності з 19 січня 2013 року змін, внесених Законом від 22 грудня 2011 року за №4212-VI.

В силу дії статті 1 Закону, розпорядником майна є фізична особа, на яку у встановленому цим Законом порядку покладаються повноваження щодо нагляду та контролю за управлінням та розпорядженням майном боржника на період провадження у справі про банкрутство в порядку, встановленому цим Законом; розпорядник майна призначається господарським судом із числа осіб, зареєстрованих державним органом з питань банкрутства як арбітражні керуючі.

Згідно статті 31 Закону, надання послуг професійного (ліцензованого) арбітражного керуючого відбувається на платній основі.

Відповідно до пункту 5 статті 31 Закону: арбітражний керуючий зобов'язаний здійснити заходи щодо захисту майна боржника, аналізувати фінансову та господарську діяльність боржника та виконувати інші повноваження, передбачені цим законом.

Частиною 9 статті 31 Закону визначено, що невиконання або неналежне виконання обов'язків, покладених на арбітражного керуючого згідно з цим Законом, може бути підставою для усунення арбітражного керуючого від виконання ним своїх обов'язків, про що господарський суд виносить ухвалу.

Частинами 12 та 14 статті 31 Закону встановлено, що оплата послуг, відшкодування витрат арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), у зв'язку з виконанням ним своїх обов'язків здійснюються в порядку, встановленому цим Законом, за рахунок коштів, одержаних від продажу майна боржника, або за рахунок коштів кредиторів чи коштів, одержаних у результаті виробничої діяльності боржника. Оплата послуг арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) за період від дня винесення господарським судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство і до дня першого засідання комітету кредиторів, на якому встановлюється розмір оплати послуг та відшкодування витрат арбітражного керуючого, здійснюється кредитором або боржником, за заявою якого порушено справу, у максимальному розмірі, визначеному цією статтею. Оплата послуг арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) за кожен місяць здійснення ним своїх повноважень встановлюється та виплачується в розмірі, встановленому комітетом кредиторів і затвердженому господарським судом, якщо інше не встановлено цим Законом, але не менше двох мінімальних заробітних плат та не більше середньомісячної заробітної плати керівника боржника за останні дванадцять місяців його роботи перед порушенням провадження у справі про банкрутство.

За приписами частини 16 статті 31 Закону: звіт про оплату послуг, відшкодування витрат арбітражного керуючого затверджується рішенням комітету кредиторів та ухвалою господарського суду; ухвала може бути оскаржена у встановленому порядку.

Разом з тим, Закон передбачає і випадки, коли розпорядник майна (арбітражний керуючий) вчиняє дії чи бездіяльність в здійсненні своїх повноважень, котрі в свою чергу, розділяються в Законі на два види: невиконання або неналежне виконання обов'язків, за наслідками котрих, такою діяльністю арбітражного керуючого завдано шкоду (значну шкоду) боржнику чи кредитору; не виконання або неналежне виконання обов'язків, за наслідками котрих не завдано шкоди.

Разом з тим, суд констатує, що стаття 31 Закону, в період з дня винесення місцевим господарським судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство і до дня першого засідання комітету кредиторів, оплата послуг арбітражного керуючого може здійснюватись і за рахунок кредитора, за заявою котрого порушено справу. Відтак, суд відхиляє доводи апелянта щодо незаконності такої дії, з огляду на таке призначення стягнення місцевим господарським судом, адже останній мав таке право за Законом. То ж суд, переглядаючи оспорювані ухвали, оцінює законність таких дій місцевим господарським судом, виходячи з інших умов. визначених Законом щодо законності стягнення даної оплати за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи протоколу засідання комітету кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім "ПродСоюз" від 31 березня 2017 року (том 34; а.с. 96-99), комітетом вирішено не розглядати та не затверджувати поданий розпорядником майна (арбітражним керуючим) Шкляром О.С. звіт про оплату послуг за період виконання обов'язків розпорядника майна боржника з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року на суму 130 848 грн.

Однак, ухвалою місцевого господарського суду від 20 червня 2017 року, судом першої інстанції було затверджено звіт арбітражного керуючого Шкляра О.С. про оплату послуг, за період виконання обов'язків розпорядника майна товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім "ПродСоюз" з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року на суму 130 848 грн.

Виносячи дану ухвалу, місцевий господарський суд, зокрема, виходив з того, що ухилення комітету кредиторів від розгляду звіту арбітражного керуючого Шкляра О.С. про оплату послуг, не може бути підставою для не затвердження господарським судом звіту арбітражного керуючого, з огляду на що, дослідивши матеріали справи, господарський суд (суддя Омельян О.С.) прийшов до висновку про задоволення клопотання арбітражного керуючого Шкляра О.С. від 30 січня 2017 року № 261 та про затвердження звіту арбітражного керуючого Шкляра О.С. про оплату послуг за період виконання обов'язків розпорядника майна товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім "ПродСоюз" з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року на суму 130 848 грн.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Приписами частини 7 статті 13 Закону передбачено, що розпорядник майна призначається на строк не більше ніж на шість місяців; цей строк може бути продовжений або скорочений судом за клопотанням комітету кредиторів чи самого розпорядника майна або власника (органу, уповноваженого управляти майном) боржника.

Згідно частини 9 статті 13 Закону, розпорядник майна зобов'язаний: розглядати разом з посадовими особами боржника копії заяв кредиторів про грошові вимоги до боржника, які надійшли до господарського суду у зв'язку з порушенням справи про банкрутство та надіслані боржнику в установленому цим Законом порядку; вести реєстр вимог кредиторів у встановленому порядку; повідомляти кредиторів про результати розгляду їх вимог боржником та включення визнаних вимог до реєстру вимог кредиторів або про відмову визнання вимог боржником; вживати заходів для захисту майна боржника; аналізувати фінансову, господарську та інвестиційну діяльність боржника, його становище на товарних ринках; виявляти ознаки фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства; скликати збори кредиторів; надавати державному органу з питань банкрутства відомості, необхідні для ведення єдиної бази даних про підприємства, щодо яких порушено справу про банкрутство; надавати господарському суду та комітету кредиторів звіт про свою діяльність, відомості про фінансове становище боржника, пропозиції щодо можливості відновлення платоспроможності боржника; виконувати інші функції, передбачені цим Законом.

У відповідності до приписів частини 10 статті 13 Закону: при здійсненні своїх повноважень розпорядник майна зобов'язаний діяти добросовісно, розумно, враховувати інтереси боржника та його кредиторів; розпорядник майна несе відповідальність за неналежне виконання своїх повноважень відповідно до законодавства України.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що господарським судом Житомирської області, 04 березня 2015 року було винесено ухвалу (том 21; а.с. 143-150), якою було усунуто арбітражного керуючого Шкляра О.С. від виконання повноважень розпорядника майна товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний дім "ПродСоюз" (на що, виносячи оспорювані ухвали, місцевий господарський суд не звернув свою увагу)..

Мотивуючи вищевказану ухвалу від 04 березня 2015 року, місцевий господарський суд виходив з того, що провадження у справі про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПродСоюз" було порушено 29 квітня 2009 року.

Разом з тим, суд першої інстанції також вказав, що як вбачається з матеріалів справи, 08 квітня 2014 року, розпорядником майна (арбітражним керуючим Шкляром О.С.) подано до суду звіт, за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПродСоюз" (том 14; а.с. 75-80). Як вказав суд першої інстанції в ухвалі від 04 березня 2015 року, у даному звіті зазначено, що для проведення розрахунків показників оцінки фінансового стану товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПродСоюз" та підготовки звіту були використані: форма №1 - "Баланс" станом на 31 грудня 2007 року та станом на 31 грудня 2008 року форма №2 - "Звіт про фінансові результати за 2007 та 2008 роки№; Форма №3 - "Звіт про рух грошових коштів за 2007 та 2008 роки"; форма №4 - "Звіт про власний капітал за 2007 та 2008 роки"; форма №5 - " Примітки до річної фінансової звітності за 2007 та 2008 роки" (тобто для проведення вказаного аналізу використано дані за два роки до порушення справи про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПродСоюз", а саме за 2007 та 2008 роки).

У зв'язку з викладеним, місцевий господарський суд в ухвалі від 04 березня 2015 року прийшов до висновку, що поданий розпорядником майна (арбітражним керуючим) Шкляром О.С. звіт, не відповідає вимогам Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України 19 січня 2006 року за № 14 (у редакції наказу Міністерства економіки України від 26 жовтня 2010 року за № 1361).

Разом з тим, у вищевказаній ухвалі, місцевим господарським судом також було звернуто увагу на обставини надання суду доказів виконання обов'язків арбітражного керуючого щодо проведення аналізу фінансово-господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПродСоюз", майже через 5 років після порушення провадження у справі про банкрутство.

Водночас, при винесенні даної ухвали від 04 березня 2015 року, судом першої інстанції також було враховано, що розпорядником майна боржника Шкляром О.С., не зважаючи на тривалий час процедури розпорядження майном боржника у справі, не надано до суду доказів виконання обов'язків розпорядника майна боржника, визначених Законом, і зокрема, доказів вжиття заходів для захисту майна боржника, проведення аналізу фінансової, господарської та інвестиційної діяльності боржника, його становища на товарних ринках; виявлення ознак фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, надання державному органу з питань банкрутства відомостей, необхідних для ведення єдиної бази даних про підприємства, щодо яких порушено справу про банкрутство.

Також, при винесені ухвали від 04 березня 2015 року суд першої інстанції констатував, що розпорядником майна Шкляром О.С. не виконано вимоги ухвал господарського суду Житомирської області від 24 червня 2014 року, від 16 липня 2014 року, від 10 вересня 2014 року, від 07 жовтня 2014 року, від 04 листопада 2014 року, від 10 лютого 2015 року та від 24 лютого 2015 року в частині надання до суду доказів відсутності у боржника майна, товарно-матеріальних цінностей та інших активів, які належать банкруту на праві власності чи повного господарського відання, зокрема, відповідних офіційних документів Центру безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем Департаменту ДАІ МВС України, Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті, Державної авіаційної служби України, Територіального управління Держгірпромнагляду у Житомирській області; доказів того, що боржник не є засновником інших юридичних осіб; інформації відносно наявності об'єктів права інтелектуальної власності у боржника; інвентаризаційних описів нематеріальних активів; інших необоротних матеріальних активів та запасів; наявності грошових коштів, цінностей; бланків документів суворої звітності; розрахунків з дебіторами і кредиторами; матеріальних цінностей, прийнятих (зданих) на відповідальне зберігання тощо.

Водночас, приймаючи оспорювані ухвали, місцевий господарський суд взагалі проігнорував вказану ухвалу від 04 березня 2015 року, та визначені в ній факти невиконання арбітражним керуючим Шклярем О.С. своїх обов'язків. При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що дана ухвала від 04 березня 2015 року винесена датою, що є пізнішою від періоду, за котрий згадуваний у ній арбітражний керуючий просив стягнути на його користь оплату послуг, в зв'язку з виконанням ним у даний період своїх обов'язків, і в ній повністю спростовано виконання ним своїх обов'язків (в зв'язку з чим і усунуто від їх виконання, відповідно до пункту 11 статті 3 1 Закону).

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України: обставини, встановлені в ухвалі господарського суду Житомирської області від 04 березня 2015 року в даній справі, є такими, що мають преюдиціальний характер та не підлягають доказуванню. Вказані факти вже було з істинністю встановлено у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність та стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

В той же час, суд констатує, що факти, встановленні в даній ухвалі (від 04 березня 2015 року) не спростовані арбітражним керуючим Шклярем О.С. належними і допустимими доказами, а вказана ухвала, котрою в пункті 1 резолютивної частини усунуто арбітражного керуючого Шкляра О.С. від виконання повноважень розпорядника майна ТОВ "Торговий дім "ПродСоюз" є чинною (не скасована в апеляційному чи касаційному порядку). При цьому, з дня винесення даної ухвали, пройшло більше трьох років.

Поряд з тим, суд апеляційної інстанції констатує, що факти не виконання арбітражним керуючим Шклярем О.С. своїх обов'язків, що встановлено в ухвалі від 04 березня 2015 року виключає, на переконання Рівненського апеляційного господарського суду, основну складову, необхідну для призначення оплати послуг арбітражного керуючого, оскільки з огляду на невиконання цих обов'язків - послуги таки не надані.

Все вищевказане в даній судовій постанові, призводить колегію апеляційного суду до висновку про відсутність підстав для затвердження звіту про оплату послуг та стягнення на користь арбітражного керуючого Шкляра О.С. сплати послуг за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року в розмірі 130 848 грн.

Водночас, суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що приписами частини 2 пункту 12 статті 31 Закону (у визначеній редакції), визначено, що оплата послуг арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) за період від дня винесення господарським судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство і до дня першого засідання комітету кредиторів, на якому встановлюється розмір оплати послуг та відшкодування витрат арбітражного керуючого, здійснюється кредитором або боржником, за заявою якого порушено справу, у максимальному розмірі, визначеному цією статтею.

Поряд з цим, як вбачається з ухвали господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року, за відсутності рішення комітету кредиторів з питання встановлення розміру оплати послуг розпорядника майна, суд першої інстанції прийняв таке рішення самостійно, керуючись приписами Закону. Проте, виносячи свої судові рішення (що оспорюються), місцевий господарський суд виходив по суті з періоду роботи арбітражного керуючого Шкляра О.С., без врахування дій, що ним фактично здійсненні.

Колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що при визначенні розміру оплати послуг арбітражного керуючого (розпорядника майна) під час здійснення ним процедури розпорядження майном у справі про банкрутство, господарський суд має досліджувати не тільки період здійснення арбітражним керуючим процедури розпорядження майном, а й які фактичні дії, що вчинялись розпорядником майна протягом процедури, яка триває майже 9 років (з дати його призначення) та тривала майже 6 років до усунення арбітражного керуючого Шкляра О.С., та чи дійсно такі дії потребують на їх вчинення саме стільки часу, оскільки, по переконанню колегії суддів апеляційної інстанції, оплаті (як вже вказувалось вище даній постанові) підлягає виключно фактично виконана робота (її обсяг), а не період часу, протягом якого тривала означена процедура.

Поряд з цим, судом першої інстанції в оскаржуваних ухвалах не встановлено, які саме послуги розпорядника майном були надані арбітражним керуючим за відповідний період. Разом з тим, як встановлено Рівненським апеляційним господарським судом, в ухвалі суду від 04 березня 2015 року було встановлено, що арбітражним керуючим Шклярем О.С. за час його призначення і даній справі і до моменту усунення (04 березня 2015 року) не виконував свої обов'язки, що і стало підставою для його усунення.

Водночас, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне звернути увагу і на те, що на спори щодо здійснення оплати послуг арбітражного керуючого, який є самозайнятою особою, не поширюються положення Кодексу законів про працю України, так як арбітражний керуючий здійснює свої повноваження на підставі ухвали господарського суду у відповідній справі про банкрутство, а не на підставі трудового договору.

Відтак, апріорі, є безпідставним стягнення оплати за послуги арбітражного керуючого, виходячи виключно з періоду його призначення.

З огляду на усе вищевказане в даній судовій постанові, з урахуванням того, що Рівненським апеляційним господарським судом встановлений факт неналежного виконанання арбітражним керуючим Шкляром О.С. своїх повноважень, як розпорядника майна товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПродСоюз", суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення оплати послуг арбітражного керуючого Шкляра О.С. за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року в розмірі 130 848 грн.

Все вищезазначене в даній постанові призводить апеляційний господарський суд до висновку про необгрунтованість оспорюваних ухвал.

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу від 20 червня 2017 року та відповідно, задовольняє апеляційну скаргу в цій частині.

При цьому, Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні клопотання арбітражного керуючого Шкляра О.С. за №261 від 30 січня 2017 року щодо затвердження звіту про оплату послуг за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року в розмірі 130 848 грн.

Що ж до вимог апеляційної скарги в частині скасування ухвали господарського суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року, якою задоволено заяву арбітражного керуючого Шкляра О.С. про стягнення з ініціюючих кредиторів оплати послуг розпорядника майна товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПродСоюз" за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року в розмірі 130 848 грн, то суд апеляційної інстанції (окрім встановлених вище фактів безпідставності покладення оплати за фактично не надані арбітражним керуючим Шклярем О.С. послуги в справі №4/40-б ) вважає за необхідне вказати наступне.

Як вбачається з вищевказаного в даній судовій постанові, судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції від 20 червня 2017 року, та, відповідно, відмовлено у задоволенні стягнення оплати послуг арбітражного керуючого Шкляра О.С. за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року в розмірі 130 848 грн, а також відмовлено в задоволенні його клопотання про затвердження звіту про оплату послуг.

При цьому, виносячи ухвалу від 06 лютого 2018 року, місцевий господарський суд, по суті, повторно розглянув питання затвердження оплати послуг розпорядника майна Шкляра О.С., поклавши їх при повторному розгляді, на ініціюючих кредиторів.

Разом з тим, Рівненський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що з аналізу норм Закону вбачається, що Закон не містить приписів, які б передбачали можливість та повноваження суду щодо повторного затвердження оплати послуг розпорядника майна, з покладенням їх відшкодування на ініціюючих кредиторів, що було зроблено місцевим господарським судом при винесення оскаржуваної ухвали від 06 лютого 2018 року.

Дане ж (без врахування встановленої вище обставини щодо безпідставності покладення оплати послуг, з огляду на встановлену бездіяльність арбітражного керуючого Шкляра О.С.), є ще однією підставою для скасування ухвали місцевого господарського суду від 06 лютого 2018 року по даній справі.

Відтак, колегія Рівненського апеляційного господарського суду приходить до висновку про скасування ухвали господарського суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року і задовольняє апеляційну скаргу і в цій частині.

При цьому, приймаючи відповідне судове рішення, суд апеляційної інстанції констатує, що приймаючи його, колегією суду враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 13 березня 2018 року в справі №58/180-10 та в постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі №29/5005/486/2012.

Підсумовуючи все вищевказане, суд констатує, що приписами статті 73 ГПК України визначено, що: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В силу дії статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Згідно статті 76 ГПК України: належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В силу дії статті 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на усе вищевказане, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених як в ухвалі суду першої інстанції від 20 червня 2017 року (суддя Омельян О.С.) так і в ухвалі суду від 06 лютого 2018 року (суддя Макаревич В.А.) обставинам справи, що в силу дії пунктів 1 та 3 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.

Судові витрати, за розгляд апеляційної скарги, суд, в силу дії приписів статті 129 ГПК України. покладає на арбітражного керуючого Шкляра О.С..

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "Баядєра" на ухвалу господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року та на ухвалу господарського суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року в справі № 4/40-Б - задоволити.

2. Ухвалу господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року в справі №4/40-Б - скасувати.

3. Ухвалу господарського суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року в справі №4/40-Б - скасувати.

4. В задоволенні клопотання арбітражного керуючого Шкляра Олега Степановича № 261 від 30 січня 2017 року щодо затвердження звіту про оплату послуг за період з 22 травня 2009 року по 22 вересня 2014 року в розмірі 130 848 грн - відмовити.

5. Стягнути з арбітражного керуючого Шкляра Олега Степановича (адреса: АДРЕСА_4; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь приватного підприємства «Баядєра» (ідентифікаційний код 13491057; місцезнаходження: 84601, Донецька область, м. Горлівка, вул. Озерянівська, буд. 2) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 2 643 грн.

6. Доручити господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

8. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

9. Справу №4/40-Б повернути до господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 02 липня 2018 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Філіпова Т.Л.