ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2018 р. Справа № 914/2275/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бонк Т. Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Филистин А.О.

та представників учасників справи:

від позивача ОСОБА_2 довіреність № № 01/06-18 аН від 01.06.2018 - в режимі відеоконференції.

від відповідача - ОСОБА_3 - адвокат.

від третьої особи - не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Галичина, м.Львів, вих. №13/04-01 від 13.04.2018р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2018 (суддя О. Запотічняк, повний текст складено 26.03.2018 року)

у справі № 914/2275/17

за позовом: ОСОБА_4 з додатковою відповідальністю Страхова компанія ВіДі-Страхування, с. Софіївська Борщагів, Києво-Святошинський район, Київська область

до відповідача: ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Галичина, м.Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець ОСОБА_5, м. Радехів

про відшкодування шкоди в розмірі 52 907,76 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 з додатковою відповідальністю Страхова компанія ВіДі-Страхування звернулося з позовом до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Галичина про відшкодування шкоди в розмірі 52 907,76 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.03.2018 у справі № 914/2275/17 (суддя Запотічняк О.Д.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Галичина на користь ОСОБА_4 з додатковою відповідальністю Страхова компанія ВіДі-Страхування (с. Софіївська Борщагів, Києво-Святошинський район, Київська область) 36 507,76 грн. шкоди та 1 104,04 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване положеннями ст. 1166, 1172, 1188, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Місцевий господарський суд виходив з того, що шкода заподіяна власнику автомобіля НОМЕР_1 лежить у прямому причиновому звязку із дорожньо-транспортною пригодою, винуватцем якої згідно рішення суду є водій ОСОБА_5, який спричинив дану ДТП на автомобілі НОМЕР_2, що належить відповідачу. При цьому зазначено, що водій ОСОБА_5 використовував даний автомобіль на підставі договору №1/15/30 про надання послуг (виконання робіт) від 01 09.2015 року укладеного між відповідачем та ФОП ОСОБА_5, з якого вбачається, що ФОП ОСОБА_5 взяв на себе зобовязання надавати замовнику послуги з перевезення вантажу на транспортному засобі замовника, тобто на момент вчинення ДТП водій ОСОБА_5 діяв саме за завданням відповідача, у звязку з чим відповідач несе відповідальність за шкоду заподіяну ОСОБА_5 під час даної ДТП.

Також, місцевим господарським судом вказано про недоведеність відповідачем, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, транспортний засіб Scania, д/н НОМЕР_3 використовувався водієм ОСОБА_5 не в інтересах відповідача.

Відповідач, ТзОВ Молочна компанія Галичина, не погоджується з даним рішенням місцевого господарського суду та подав апеляційну скаргу, за коротким змістом якої скаржник просить рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2018 у справі №914/2275/17 скасувати та прийняти нове, яким в позові ОСОБА_4 з додатковою відповідальністю Страхова компанія ВіДі-Страхування до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Галичина, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про відшкодування шкоди в розмірі 52 907,76 грн. відмовити за безпідставністю позовних вимог.

В узагальнених доводах апеляційної скарги скаржник зазначає, що Страхова компанія «ВіДі-Страхування» покликається на те, що ОСОБА_6 перебуває з ТзОВ «Молочна компанія «Галичина» у трудових відносинах, а відтак відповідно до вимог ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків, тобто ТзОВ «Молочна компанія «Галичина» є відповідачем по даному спору. Отже, як підставу своїх позовних вимог позивач зазначав ч. 1 ст. 1172 ЦК України. Однак, як вбачається із судового рішення, суд задовольняючи позов частково як на правову підставу покликається на вимоги ч. 2 ст. 1172 ЦК України, відповідно до якої замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. При цьому, позивач такої вимоги до суду не предявляв, а суд не з'ясував даних обставин справи, зокрема, чи під час скоєння ДТП ОСОБА_6 виконував замовлення ТзОВ «Молочна компанія «Галичина», чи може діяв у своїх інтересах. Апелянт вважає, що суд був не вправі міняти правову підставу позову, не досліджуючи цього в судовому засіданні.

Згідно з узагальненими доводами та запереченнями на апеляційну скаргу, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Галичина без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2018 у справі № 914/2275/17 скасувати частково в частині відмови у стягненні з ТзОВ Молочна компанія Галичина на користь ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 16 400,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування задоволити повністю.

Разом з тим, позивач у відзиві зазначає, що суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданнями господарського судочинства, яке превалює над будь-яким іншими міркуваннями в судовому процесі, а тому на думку ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування правомірним є застосуванням у оскаржуваному рішенні ч. 2 ст. 1172 ЦК України.

Однак, ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування не погоджується з твердженням Господарського суду Львівської області про те, що спеціальною частиною укладеного між ОСОБА_4 з додатковою відповідальністю Страхова компанія ВіДі-Страхування та громадянкою ОСОБА_7 договору добровільного страхування наземного транспорту CLAU № 7013, підставою визначення розміру збитку, є рахунок СТО офіційного дилера визначеної страховиком. В той же час, рахунки узгоджені сторонами, не є підставою для визначення розміру збитку. Позивач покликається на те, що суд не звернув увагу на п. 7.3.4 вказаного договору страхування, згідно якого це право, а не обовязок позивача у разі обрання в спеціальній частині договору підставою визначення розміру збитку «Рахунку СТО офіційного дилера, визначеної страховиком» визначити СТО для проведення відновлювального ремонту транспортного засобу та розраховувати страхове відшкодування на підставі рахунків, отриманих з цією СТО. І це право жодним чином не обмежує ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування у тому, на підставі чого здійснювати розрахунок розміру страхового відшкодування.

Згідно ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 не забезпечив явку уповноваженого представника в судове засідання, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Згідно ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що явка представників учасників справи не визнавалася судом обовязковою у даній справі, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 квітня 2016 року між ОСОБА_4 з додатковою відповідальністю Страхова компанія ВіДі-Страхування (страховик) та громадянкою ОСОБА_7 (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту CLAU № 7013, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, які не суперечать чинному законодавству України та пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом Lexus LS 460, д/н НОМЕР_4.

Як вбачається з Довідки про дорожньо-транспортну пригоду від 20.04.2017 №9010/41/4-2017, 22.03.2017 року на вул. Зодчих, 62 у м.Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля НОМЕР_5, яким керував ОСОБА_8, автомобіля НОМЕР_6, та автомобіля НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_5.

У протоколі про Адміністративне правопорушення від 22.03.2017 зазначено, що ОСОБА_5 працює водієм у ТзОВ МК Галичина.

Постановою Святошинського районного суду м.Києва від 24.04.2017 , винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди визнано водія автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5. Судом даною постановою встановлено, що 22.03.2017 приблизно о 19 годині 05 хвилин ОСОБА_5, керуючи автомобілем НОМЕР_7 по Кільцевій дорозі в напрямку станції метро Академмістечко не дотримався безпечного бокового інтервалу між автомобілями НОМЕР_8, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_5 порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. В даній постанові зазначено, що ОСОБА_5 є водієм у ТзОВ МК Галичина.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль НОМЕР_1, який застрахований у ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування, отримав механічні пошкодження.

Із заявою про виплату страхового відшкодування від 06 квітня 2017 року вх. № 15/04/9.01/0538.17 звернулась ОСОБА_7 до ТДВ СК ВіДі-Страхування у зв'язку з ДТП, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору.

11 квітня 2017 року ТДВ СК ВіДі-Страхування на підставі Страхового акту № КР-012137 Регрес від 06.04.2017р. з розрахунком суми страхового відшкодування до нього, Рахунку № ЕЛюС-0005431 від 30.03.2017 р., ОСОБА_9 виконаних робіт №ЕЛюСА-004643 від 20.04.2017 р., ОСОБА_9 приймання-передачі наданих послуг від 22.03.2017р., здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 102 835,32 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1021 від 11.04.2017 р. та №1022 від 11.04.2017 р.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виплачено страхове відшкодування за умовами договору добровільного страхування наземного транспорту CLAU № 7013 на загальну суму 102 835,32 грн.

Предметом позову є відшкодування шкоди в порядку регресу, завданої внаслідок ДТП в розмірі 52 907,76 грн. Нормативна підстава позову, зазначена позивачем, ст. ст. 512, 526, 993, 1166, 1172, 1191, ЦК України, ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», ст. ст. 9, 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 6, 9, 12, 22, 29, 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено в сумі 36 507,76 грн. завданої шкоди, а в задоволенні вимог в сумі 16 400, 00 грн, що дорівнює сумі вартості заміненого дзеркала, відмовлено, на підставі того, що позивачем не надано суду жодних доказів про відсутність вказаного дзеркала на станції техобслуговування, яка проводила відновлювальний ремонт автомобіля, та підтверджень про здійснення ФОП ОСОБА_9 підприємницької діяльності щодо реалізації запчастин до відповідної категорії автомобілів, і таке дзеркало було відчужене ним страхувальнику.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, а відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 22 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну

внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ст. 27 Закону України „Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Довідкою про дорожньо-транспортну пригоду від 20.04.2017 №9010/41/4-2017 підтверджується, що автомобіль НОМЕР_9 належить ТзОВ Молочна компанія Галичина. Цивільно-правова відповідальність ТзОВ Молочна компанія Галичина на момент ДТП була застрахована в Приватному акціонерному товаристві Акціонерна страхова компанія Інго Україна за полісом обовязкового страхування №АЕ/9362454.

06.07.2017 ПрАТ АСК Інго Україна здійснило виплату страхового відшкодування за даною дорожньо-транспортною пригодою в сумі 49 927,56 грн, яка була розрахована з врахуванням зносу автомобіля НОМЕР_1 та франшизи в сумі 510,00 грн., що підтверджується матеріалами справи.

ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування вважає, що різницю в сумі 52 907,76грн між фактичним розміром завданої шкоди 102 835,32 грн та страховою виплатою, яку здійснило ПрАТ АСК Інго Україна 49 927,56 грн, повинен відшкодувати відповідач, як власник автомобіля НОМЕР_2, та зважаючи на те, що водій ОСОБА_5 під час ДТП перебував у трудових відносинах з ТзОВ МК Галичина.

Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.

Отже, судом першої інстанції здійснено вірний висновок про те, що шкода заподіяна власнику автомобіля НОМЕР_1 лежить у прямому причиновому звязку із дорожньо-транспортною пригодою, винуватцем якої згідно рішення суду є водій ОСОБА_5, який спричинив дану ДТП на автомобілі НОМЕР_2, що належить відповідачу та задоволено позовні вимог в сумі завданої шкоди 36 507,76 грн., а в сумі 16 400, 00 грн - відмовлено.

Основними доводами скаржника викладених у апеляційній скарзі є те, що суд задовольняючи позов частково як на правову підставу покликається на вимоги ч. 2 ст. 1172 ЦК України, відповідно до якої замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Крім того, скаржник покликається на те, що водій ОСОБА_5 не перебуває у трудових відносинах з ТзОВ Молочна компанія Галичина, останнім надавалися послуги згідно договору від 01.09.2015, а відтак він самостійно несе всі ризики щодо наслідків здійснення своєї діяльності. За умовами вказаного договору ФОП ОСОБА_5 зобовязався прийняти від замовника за актом приймання передачі транспортний засіб, надати послуги обумовлені п. 2.2 договору на транспортному засобі наданому замовником (п. 2.3 договору). А тому, ФОП ОСОБА_5 зобовязався нести відповідальність за наслідки дорожньо-транспортних пригод, які сталися з його вини.

Матеріалами справи встановлено, що шкода заподіяна власнику автомобіля НОМЕР_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є водій ОСОБА_5, вчинена на автомобілі НОМЕР_2, який належить відповідачу.

Доказами наявними в матеріалах справи підтверджується, що водій ОСОБА_5 використовував даний автомобіль на підставі договору №1/15/30 про надання послуг (виконання робіт) від 01.09.2015 укладеного між відповідачем та ФОП ОСОБА_5. За умовами якого ФОП ОСОБА_5, як виконавець взяв на себе зобовязання надати ТзОВ Молочна компанія Галичина, як замовнику, послуги з перевезення, експедирування вантажу, технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів відповідно до правил, викладених в договору та вимог чинного законодавства (п. 2.2 договору), а транспортний засіб передано йому згідно додатку №1 до Договору №1/15/30 про надання послуг (виконання робі) від 01.01.2017.

Отже, на підставі наведеного вбачається, що згідно договору №1/15/30 про надання послуг (виконання робіт) від 01.09.2015 виконавець взяв на себе зобовязання надавати замовнику послуги з перевезення вантажу на транспортному засобі замовника, тобто на момент вчинення ДТП водій ОСОБА_5 діяв саме за завданням відповідача, а транспортний засіб Scania, д/н НОМЕР_3 використовувався водієм ОСОБА_5 в інтересах відповідача. Апелянт належними та допустимими доказами не спростував встановлених судом обставини. Відтак в силу положень ч.2 ст. 1172 ЦК України відповідач несе відповідальність за шкоду заподіяну ОСОБА_5 під час даної ДТП.

При цьому, доводи скаржника про те, що нормативною підставою позовних вимог є ч. 1 ст. 1172 ЦК України, а суд задовольняючи позов частково як на правову підставу покликається на ч. 2 ст. 1172 ЦК України, хоча позивач такої вимоги до суду не предявляв, спростовуються тим, що в позовній заяві нормативною підставою позову позивачем визначено ст. 1172 ГПК України вцілому, а не в частині. При цьому, ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Щодо викладених у відзиві на апеляційну скаргу вимог позивача про скасування оскаржуваного рішення суду в частині відмови у стягненні суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 16 400,00 грн з тих підстав, що суд не обмежений доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обгрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі, то суд зазначає, що позивач, ТзДВ Страхова компанія ВіДі-Страхування, не був позбавлений права звернутися до суду з апеляційною скаргою. Згідно ст. 269 ГПК України (в редакції від 15.12.2017) суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а не вимог, які викладені у відзиві на неї. Також, суд апеляційної зазначає, що під час розгляду даної справи не було встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, та неправильного застосування норм матеріального права, а тому не вбачає підстав для застосування ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 15.03.2018 у справі № 914/2275/17 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Згідно ст.129 ГПК України судовий збір покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Галичина, м.Львів, вих. №13/04-01 від 13.04.2018 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2018 у справі № 914/2275/17 - залишити без змін.

3. Судовий збір залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Суддя С.М. Бойко

Суддя Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складений 26.06.2018 року.