ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/202/17-г/4

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Кушніра І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на постанову Львівського апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: Костів Т.С., Марко Р.І., Зварич О.В. від 03.10.2017 та рішення Господарського суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Бурда Н.М., Хома С.О., Шумський І.П. від 22.08.2017 у справі

за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про стягнення заборгованості в сумі 13 065,26 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2017 року Тернопільський міськрайонний центр зайнятості (далі - Центр зайнятості) звернувся до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - Пенсійний фонд) про стягнення коштів, виплачених ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3) як допомога по безробіттю за періоди з 27.10.2015 по 31.03.2016 в сумі 13 065,26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначені кошти були виплачені громадянину ОСОБА_3 безпідставно, в порушення вимог пункту 7 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та є збитками позивача, які він поніс внаслідок протиправних дій відповідача у зв'язку з відмовою останнім громадянину ОСОБА_3 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, і такий факт протиправності його дій було встановлено в постанові Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.12.2015 у справі № 607/16681/15-а, тому відповідно до положень статті 107 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" понесені Центром зайнятості збитки підлягають відшкодуванню Пенсійним фондом, як особою, яка має нести відповідальність за заподіяння збитків внаслідок несвоєчасного призначення (перерахунку) пенсії.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.08.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2017, позов задоволено. Стягнуто з Пенсійного фонду України на користь Центру зайнятості 13 065,26 грн, виплачених ОСОБА_3 як допомога по безробіттю за періоди з 27.10.2015 по 31.03.2016.

Судові рішення мотивовані тим, що саме внаслідок неправомірних дій, спричинених протиправним рішенням відповідача гр. ОСОБА_3 своєчасно не отримав пенсійного забезпечення, що, у свою чергу, надало йому можливість стати на облік до Центру зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, тому виплачені Центром зайнятості кошти є збитками позивача, які відповідач відповідно до приписів статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 107 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зобов'язаний відшкодувати позивачу.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

У касаційній скарзі Пенсійний фонд посилається на порушення судами попередніх інстанцій приписів 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" та зазначає про відсутність його вини у понесенні збитків позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі Пенсійний фонд просить скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу Центр зайнятості зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи визначені ГПК України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Господарськими судами встановлено, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.12.2015 у справі № 607/16681/15-а визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зобов'язано Управління Пенсійного Фонду України в Тернопільському районі призначити ОСОБА_3 пенсію із зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 02.09.2015.

10.05.2016 Центром зайнятості проведено перевірку по застрахованій особі ОСОБА_3 та складено акт звірки № 245, згідно якого ОСОБА_3 перебував на обліку в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості, був зареєстрований як безробітний з 27.10.2015 по 31.03.2016 та отримав допомогу по безробіттю у розмірі 13 065,26 грн.

24.05.2016 Центр зайнятості звернувся до Пенсійного фонду з претензією № 07/1486, в якій просив у 15-ти денний термін після отримання претензії повернути суму одержаної гр. ОСОБА_3 допомоги по безробіттю у розмірі 13 065,26 грн.

02.06.2016 Пенсійний фонд надав відповідь № 4073/02 на вказану претензію, у якій повідомив про її необґрунтованість у зв'язку з відсутністю його вини у виплаті Центром зайнятості ОСОБА_3 допомоги по безробіттю у вищезазначеному періоді.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно статті 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 ЦК України передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Відповідно до частини 1 статті 107 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Суб'єктами відповідальності, відповідно до статті 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування.

Згідно статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно пунктом 7 зазначеного Положення Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

З огляду на викладене Пенсійний фонд є органом виконавчої влади, тобто суб'єктом відповідальності в розумінні статті 1173 ЦК України.

Господарськими судами встановлено, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.12.2015 у справі № 607/16681/15-а визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі та зобов'язано його призначити ОСОБА_3 пенсію із зниженням пенсійного віку з 02.09.2015.

Згідно з частиною 3 статті 35 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються під час розгляду інших справ, у яких приймають участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини протиправної поведінки відповідача у даній справі, яка виявилась у безпідставній та незаконній відмові в призначенні гр. ОСОБА_3 пенсії на пільгових умовах, є встановленими та не підлягають доведенню.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з пунктом 2 статті 1 Закону України "Про зайнятість населення" безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна розпочати роботу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 43 зазначеного закону статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина 2 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення").

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.

Пунктом 7 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку.

Таким чином, виплата допомоги по безробіттю здійснювалася позивачем не добровільно, а на виконання вимог Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до положень частини 1 статті 7, статті 8 та пункту 1 частини 2 статті 16 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, який є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією, кошти якого не включаються до складу Державного бюджету України.

Виходячи з наведених вище положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" здійснені позивачем виплати допомоги по безробіттю за рахунок коштів Фонду особі, якій призначено пенсію, є додатковими витратами позивача, оскільки така виплата допомоги по безробіттю не здійснювалася б позивачем у випадку своєчасного призначення та виплати пенсії гр. ОСОБА_3

Внаслідок неправомірних дій відповідача гр. ОСОБА_3 своєчасно не отримав призначення пенсійного забезпечення, яке йому гарантовано чинним законодавством, а Центр зайнятості безпідставно здійснив йому виплату допомоги по безробіттю, як особі, яка не має будь-яких доходів, за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв'язку між незаконними діями Пенсійного фонду та понесеними позивачем збитками.

Встановивши зазначені вище обставини, господарські суди дійшли правильного висновку про покладення на відповідача обов'язку відшкодувати позивачу понесені ним збитки.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статей 1166 та 1173 ЦК України та статті 107 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у подібних правовідносинах, викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 915/282/17.

Доводи касаційної скарги Пенсійного фонду про порушення судами попередніх інстанцій приписів 1166 ЦК України, статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" та про відсутність його вини у понесенні збитків позивачем, спростовуються вищевикладеним, а тому відхиляються колегією суддів, як безпідставні.

При цьому колегія суддів Верховного Суду погоджується з наведеними у відзиві на касаційну скаргу твердженнями Центру зайнятості про повне встановлення судами попередніх інстанцій всіх суттєвих обставин справи та правильне застосування норм матеріального і процесуального права до спірних правовідносин сторін.

Згідно статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, оскільки фундаментальних порушень не встановлено, судові рішення у справі прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у справі № 921/202/17-г/4 залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.08.2017 у справі № 921/202/17-г/4 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. Краснов

Судді: Г. Мачульський

І. Кушнір