КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2018 р. м. Київ Справа № 910/22301/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Яковлєва М.Л.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: згідно протоколу судового засідання від відповідача: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу апеляційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від12.03.2018
суддя Головіна К.І.
повний текст складено22.03.2018
за позовомУправління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, м. Київ
доГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, м. Київ
простягнення 982 966,80 грн.,

За результатом розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі-відповідач) про стягнення 982 966,80 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушення відповідачем умов договору оренди нерухомого майна № 1055 від 01.06.2009 в частині своєчасної сплати компенсації витрат за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об'єкт оренди, що перебуває в оренді у Лівобережного УПФУ м. Києва. Позивач вважає, що хоч указаний договір і припинив свою дію, однак, відповідач зобов'язаний відшкодувати витрати Управління освіти зі сплати податку на землю у період з січня 2014 року по листопад 2017 року. У зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію витрат управління за користування земельною ділянкою у вказаний період у розмірі 982 966,80 грн.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що договір оренди нерухомого майна № 1055 від 01.06.2009 на підставі якого має здійснюватись сплата витрат за користування земельною ділянкою, припинив свою дію 19.05.2014, а тому нарахування позивачем компенсації (відшкодування витрат) за користування земельною ділянкою після закінчення дії договору є безпідставним. Також відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/22301/17 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у замовленні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що договірні відносини щодо умов та порядку компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у заявлений позивачем період між сторонами були відсутні (договір оренди № 1055 від 01.06.2009 за яким відповідач набув права користування нежитловим приміщення - закінчився), і, відповідно, відсутністю підстав для стягнення з відповідача заборгованості з компенсації витрат на сплату земельного податку у сумі 982 966,80 грн. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сторонами не було укладено окремого договору, який би регулював відносини сторін щодо компенсації витрат орендодавця за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, як це було передбачено п. 3.6 договору оренди (в редакції додаткової угоди № 1055-пр від 08.02.2013 ) та передбачалось змінами, внесеними у законодавство.

Оскільки місцевий господарський суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсунуті, а тому відмовив у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

При цьому місцевий господарський суд керувався приписами ст.ст. 174, 175, 283 Господарського кодексу України, ст.ст. 9, 93, 124, 125 Земельного кодексу України, ст.ст. 11, 267, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст.ст. 73-80, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/22301/17, Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі-скаржник) звернулось до Київського апеляційного господарського судуз апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Так, скаржник зазначає, що п. 3.6. договору оренди, викладеному в редакції додаткової угоди від 01.02.2013 № 1055-пр передбачено обов'язок орендаря щодо сплати витрат, пов'язаних з утриманням земельної ділянки окремо від орендної плати, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Скаржник вказує, що додатком № 4 до додаткового договору від 01.08.2010 до договору оренди № 1055 затверджений розрахунок розміру місячної компенсації (відшкодування) плати за землю та передбачено, що оподаткування здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства, а розмір річної плати індексується щорічно наростаючим підсумком.

Заявник апеляційної скарги вважає, що у орендаря виник обов'язок компенсації витрат позивача, пов'язаних з утриманням земельної ділянки під об'єктом оренди.

Скаржник також посилається на п. 6.5 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280, відповідно до якого (рішення) крім орендної плати орендар сплачує: податки та збори у розмірах та порядку, визначених чинним законодавством України; компенсацію витрат підприємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою на якій розташований об'єкт оренди.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2018 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/22301/17 призначено на 15.05.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 розгляд справи № 910/22301/17 відкладено 22.05.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 розгляд справи № 910/22301/17 відкладено 19.06.2018.

29.05.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подано клопотання про заміну відповідача у справі № 910/22301/17 Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві на правонаступника-Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві. В підтвердження клопотання подано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 клопотання Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про заміну сторони правонаступником задоволено; замінено відповідача у справі № 910/22301/17 Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

06.07.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідач зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі позивача та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про те, що судом першої інстанції вірно було встановлено, що між позивачем та відповідачем були відсутні договірні відносини щодо умов порядку компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у заявлений позивачем період.

Відповідач у поданому відзиві на апеляційну скаргу зазначає про те, що 01.08.2013 додатковою угодою № 1055/2-1 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 01.06.2009 № 1055 п. 9.1. договору викладено у наступній редакції: «Цей договір є укладений з моменту підписання його сторонами строком на один рік і діє з 20.05.2013 року по 19.05.2014 року».

Як вказує відповідач з 20.04.2014 останнє використовує нежитлове приміщення без укладення відповідного договору оренди нерухомого майна.

В судовому засіданні представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/22301/17 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечували, з наведених у відзиві на неї підстав та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення-без змін.

Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Підпунктом 9 п.1 Перехідних положень ГПК України роз'яснено, що справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві є правонаступником управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, реорганізованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1055 "Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України".

01.06.2009 між комунальним підприємством Дніпровського району міста Києва "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" та управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста Києва був укладений договір оренди нерухомого майна № 1055 (надалі-договір № 1055 від 01.06.2009).

Згідно з п.п. 1.1., 1.2., 2.1. договору № 1055 від 01.06.2009 орендодавець передає, а орендар приймає строкове платне користування нежиле приміщення (будівлю), загальною площею 1 296,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мініна, буд. 4-А, із цільовим призначенням для розміщення структурних підрозділів ( а.с. 9-14).

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва і знаходиться на балансі Управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (п. 2.4 договору № 1055 від 01.06.2009).

Даний договір діяв з 01.06.2009 по 19.05.2012 (п. 7.1 договору).

На виконання умов договору оренди № 1055 від 01.06.2009 КП Дніпровського району міста Києва "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський", правонаступником якого є Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, передало відповідачу, який є правонаступником управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, у користування нежиле приміщення (будівлю), загальною площею 1 296,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мініна, буд. 4-А.

Факт передачі майна підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 01.06.2009 ( а.с 16).

01.08.2010 сторони внесли зміни до вказаного договору оренди, якими встановили розмір компенсації (відшкодування ) плати податку за землю (без ПДВ), що розраховується за Методикою і сплачується згідно з умовами цього договору (розрахунку) та перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця разом з ПДВ (3.5 договору оренди).

Місцевим господарським судом встановлено, що додатковою угодою № 1055-пр від 08.02.2013 орендодавцем за договором оренди № 1055 від 01.06.2009 сторони визначили Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, орендарем - управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста Києва, а балансоутримувачем - Управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (балансоутримувач).

Цією ж додатковою угодою сторони встановили, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, затвердженої рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 № 34/6250, та який становить 1 грн. на рік, що сплачується на рахунок балансоутримувача (п.п. 3.1, 3.4 договору оренди).

Крім того, у додатковій угоді сторони передбачили, що окрім орендної плати, орендарем сплачується, зокрема, компенсація за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, однак, даний платіж не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо на підставі договорів, укладених орендарем з балансоутримувачем (п. 3.6).

Також, додатковою угодою № 1055-пр від 08.02.2013сторони продовжили дію договору оренди з 20.05.2012 по 19.05.2013, а у подальшому - додатковою угодою № 1055/2-1 від 01.08.2013 з 20.05.2013 по 19.05.2014 .

Відповідач, зі свого боку, на виконання умов договору оренди здійснював оплату за користування об'єктом оренди до 19.05.2014 (до дня закінчення дії договору) на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київської міської ради від 22 вересня 2011 року № 34/6250, що становила 1 грн. на рік без урахування ПДВ.

В ході розгляду справи, місцевим господарським встановлено та не заперечується сторонами, що вказаний договір оренди припинився з 20.05.2014 у зв'язку із закінченням строку його дії.

У зв'язку з тим, що строк дії договору оренди закінчився та сторонами не були оформлені подальші відносини користування об'єктом оренди, відповідач перестав сплачувати рахунки позивача, але користування майном продовжив.

Так, починаючи з 20.05.2014 року, управління ПФУ здійснює фактичне користування будівлею за вказаною адресою без оформлення договірних відносин із позивачем.

Також з 20.05.2014 орендар припинив здійснювати відшкодування позивачу витрат на сплату земельного податку з ділянки, на якій знаходиться об'єкт оренди.

Зазначені обставини підтверджуються перепискою сторін, наявною у матеріалах справи (зокрема, лист Управління освіти № 01/17-44/2963 від 24.11.2015).

Позивач посилаючись договір оренди та Податковий кодекс України, вважає, що відповідач має відшкодувати понесені позивачем витрати по сплаті земельного податку.

Вказане й стало підставою звернення позивача до суду із позовом про стягнення з відповідача витрат за користування земельною ділянкою у сумі 982 966,80 грн. за період з січня 2014 року по листопад 2017 року.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволені позову, не погодився із доводами позивача, покладеними в основу підстав позову.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його таким, що відповідає як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

В силу вимог статті 759 Цивільного кодексу України, статті 283 Господарського кодексу України одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) майно у користування на певний строк за плату. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

За приписами ст. 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України).

Отже, згідно з положеннями ст.ст. 9, 116 ЗК України рішення Київської міської ради є підставою для набуття права на землю комунальної власності, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування громадян та юридичних осіб, розпорядження землями територіальної громади.

Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженим рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 а також пунктом 6.5 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015 передбачено, що, крім орендної плати, орендар сплачує податки та збори у розмірах та порядку, визначених чинним законодавством України; компенсацію витрат підприємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що наведеними нормами діючого законодавства передбачено обов'язок користувача об'єкту оренди вносити не тільки орендну плату, а й сплату компенсації витрат підприємств за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, якщо про інше не домовляться сторони. При цьому відносини сторін носять договірний характер (мають бути засновані на договорі) та врегульовуються відповідними угодами (договорами).

Частиною 1 ст. 175 ГК України визначено, що майново-господарськими зобов'язаннями є цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. При цьому підстави виникнення господарських зобов'язань визначені ст.174 ГК України та ст. 11 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Аналогічні умови викладені у ст. 174 ГК України.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі приміщення в оренду відповідачу за договором № 1055 від 01.06.2009 та користування ним відповідачем з 01.06.2009.

Відповідно до пункту 9.1. додаткової угоди № 1055/2-1 від 01.08.2013 до договору оренди нерухомого майна від 01.06.2009 № 1055 договір оренди є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 20.05.2013 по 19.05.2014 .

Сторони не заперечують, що починаючи з 20.05.2014 року, управління ПФУ здійснює фактичне користування будівлею за вказаною адресою без оформлення договірних відносин із позивачем.

Разом з тим як вказувалось вище, договір оренди № 1055 від 01.06.2009 за яким відповідач набув права користування нежитловим приміщенням, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Мініна, буд. 4-А, та за яким у нього виник обов'язок відшкодувати земельний податок, закінчився.

Крім того, як вірно було встановлено судом першої інстанції, сторони не було укладено окремого договору, який би регулював відносини сторін щодо компенсації витрат орендодавця за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, як це було передбачено п. 3.6 договору оренди (в редакції додаткової угоди № 1055-пр від 08.02.2013) та передбачалось змінами, внесеними у законодавство.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що у матеріалах справи відсутні докази внесення будь-яких інших доповнень чи змін до договору оренди (після 08.02.2013 ) стосовно вирішення вказаного питання іншим чином чи в іншому порядку, який би регулював спірні відносини сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів протилежно позивачем також і не надано суду апеляційної інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, та враховуючи те, що договірні відносини щодо умов та порядку компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у заявлений позивачем період між сторонами були відсутні, місцевий господарський суд, з яким і погоджується суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги Управління освіти про стягнення з відповідача заборгованості з компенсації витрат на сплату земельного податку у сумі 982 966,80 грн. не підлягають задоволенню, а позивач неправильно обрав спосіб захисту свого порушеного права.

Стовно наданих позивачем податкових накладних, які на його думку відображають розмір понесених витрат зі сплати земельного податку, які має відшкодувати відповідач, судом першої інстанції правомірно були не прийняті до уваги, оскілки, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи останні (докази) були подані з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 80 ГПК України, та строку, наданого судом в ухвалі від 22.01.2018 для реалізації та належного виконання учасниками справи своїх прав та обов'язків; при цьому причини пропуску цих строків суд визнав не поважними.

Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що зазначені докази не мають значення для правильного вирішення спору та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки не свідчать про наявність обов'язку відповідача компенсувати земельний податок.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.02.2018 відповідачем було подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Стовно заявленого клопотання про застосування строків позовної даності колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що заявлена позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи (позивача). У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, місцевим господарським судом було відмовлено в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, а тому положення законодавства щодо позовної давності не застосовуються.

Посилання заявника апеляційної скарги на Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 та п. 6. 5. Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015 суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно п.п. 6.4., 6.5. Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 орендар за користування об'єктом оренди сплачує орендну плату, витрати підприємства-балансоутримувача на утримання орендованого майна та інші платежі, зазначені у підпункті 6.5 цього Положення, незалежно від результатів господарської діяльності. Крім орендної плати орендар сплачує: податки та збори у розмірах та порядку, визначених законодавством України; компенсацію витрат підприємств-балансоутримувачів за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, та плату за комунальні послуги відповідно до договору, який укладається між орендарем та підприємством-балансоутримувачем або відповідними особами, що надають такі послуги, а у разі встановлення орендної плати у розмірі 1 гривня на рік, експлуатаційні витрати підприємства-балансоутримувача відповідно до договору, який укладається між орендарем та підприємством-балансоутримувачем; послуги страховика.

Відповідно до п.п. 6.4., 6.5 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 (вказане положення втратило чинність відповідно до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року N 415/1280) орендар за користування об'єктом оренди сплачує орендну плату та інші платежі, зазначені у пп. 6.5 цього Положення, незалежно від результатів господарської діяльності. Крім орендної плати орендар сплачує: податки та збори у розмірах та порядку, визначених чинним законодавством України; компенсацію витрат підприємств за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, та плату за комунальні послуги відповідно до договору, який укладається між орендарем та зазначеним підприємством або відповідними особами, що надають такі послуги; послуги страховика.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції зазначає, що як Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 та і Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 містили вказівку на обов'язковість укладення договорів/угод між орендарем та підприємством-балансоутримувачем, тобто відносини сторін щодо компенсації витрат орендодавця за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди носять договірний характер (мають бути засновані на договорі) та врегульовуються відповідними угодами (договорами).

Аналогічні положення закріплені і сторонами у п. 3.6. договору оренди (в редакції додаткової угоди № 1055-пр від 08.02.2013).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скаргзі обставин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/22301/17 залишити без змін.

2. Справу № 910/22301/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 12.07.2018

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

М.Л. Яковлєв