КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"10" липня 2018 р. м. Київ Справа № 910/8961/17

Київський апеляційний господарський суд

суддя: Разіна Т.І.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від ПАТ «Сбербанк»: згідно протоколу судового засідання від ТОВ «Інтер-ГТВ»: згідно протоколу судового засідання від ТОВ «Вторметал»: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 27.04.2018 у справі № 38/16
за позовомпублічного акціонерного товариства «Сбербанк»
до1) товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» 2) товариства з обмеженою відповідальністю «Вторметал»
простягнення заборгованості
та за зустрічним позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Вторметал»
допублічного акціонерного товариства «Сбербанк»
третя особатовариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ
провизнання недійсним договору поруки № 2 від 25.05.2015 року в частині третейського застереження (пункт 6.8.)

За результатами розгляду заяви про скасування рішення, суд

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Сбербанк», який є правонаступником публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» ( надалі-позивач) звернулось до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» (надалі- відповідач 1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Вторметал» (надалі-відповдач 2) про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 року в сумі 41 615 675 (сорок один мільйон шістсот п'ятнадцять тисяч шістсот сімдесят п'ять) доларів США 59 центів та 140 404 812 (сто сорок мільйонів чотириста чотири тисячі вісімсот дванадцять) гривень 46 копійок.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вторметал» звернулось до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Сбербанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» про визнання недійсним договору поруки № 2 від 25.05.2015 року в частині третейського застереження (пункт 6.8).

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 28.04.2017 у справі № 38/16 первісний позовом публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до товариства з товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" та товариства з обмеженою відповідальністю "Вторметал" задоволено повністю; стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" з та з товариства з обмеженою відповідальністю "Вторметал" на користь публічного акціонерного товариства "Сбербанк" заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011, що станом на 03.06.2016 року склала 41 615 675 доларів США 59 центів та 140 404 812 гривень 46 коп., з яких: заборгованість з кредитною лінією - 33 000 000 доларів США 00 центів; проценти за користування кредитною лінією -8 615 675 доларів США 59 центів; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією -29 851 095 гривень 19 копійок.

Також солідарно стягнуто з товариства з товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" та товариства з обмеженою відповідальністю "Вторметал" витрати по сплаті третейського збору у сумі 42 500,00 гривень. У задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю "Вторметал" до публічного акціонерного товариства "Сбербанк", третя особа публічне акціонерне товариство "Інтер-ГТВ" про визнання недійсним договору поруки № 2 від 25.05.2015 року в частині третейського застереження (пункт 6.8.) - відмовлено ( т. 1, а.с. 14-27).

02.06.2017 товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" (надалі-заявник) звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про скасування рішення третейського суду від 28.04.2017 у справі № 38/16 ( т. 1, а.с. 38-16).

В обґрунтування своєї заяви заявник вказує, що діюче законодавство не передбачає права осіб укладати третейську угоду про передачу на вирішення третейського суду невизначеної або необмеженої кількості спорів, які можуть виникнути між сторонами договору у майбутньому, спір про стягнення заборгованості з поручителя, що виражена в іноземній валюті (доларах США), не підвідомча третейським судам, винесеним рішенням не досліджено всіх обставин справи, стягнута заборгованість з відповідача в іноземній валюті суперечить діючому законодавству України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2017 залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/8961/17 зупинено провадження у справі № 910/8961/17 до вирішення справ № 910/8863/17 та № 910/8864/17.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 17.10.2017 у справі № 910/8961/17 касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Сбербанк" було повернуто без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 111-3 Господарського процесуального кодексу України.

04.06.2018 публічним акціонерним товариством "Сбербанк" до Господарського суду міста Києва було надано заяву про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2017 передано справу № 910/8961/17 для розгляду до Київського апеляційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2018 у справі № 910/8961/17 визначено головуючого суддю Разіну Т.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2018 року у справі № 910/8961/17 року прийнято до розгляду заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" у справі № 38/16.; розгляд справи № 910/8961/17 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" у справі № 38/16 призначено на 10.07.2018.

09.07.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від публічного акціонерного товариства «Сбербанк» надійшов відзив на заяву про скасування рішення третейського суду № 38/16 та заперечення на зупинення провадження у справі.

09.07.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» були подані документи на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 22.06.2018, а також заява про зупинення провадження у справі № 910/8961/17 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/10797/17.

В судовому засіданні представник відповідача 1 надала пояснення по суті спору, підтримала доводи заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" та просила рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 28.04.2017 у справі № 38/16 скасувати повністю.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по суті спору, заперечував проти доводів заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив відмовити в задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ", а рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 27.04.2017 № 39/18 залишити в силі.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні надав пояснення по суті спору, підтримав подану заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 28.04.2017 у справі № 38/16 та просив зазначене рішення скасувати повністю.

Розглянувши у судовому засіданні заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 27.04.2018 у справі № 38/16, заслухавши пояснення учасників сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив.

Відповідно до частини 3 статті 51 Закону України "Про третейські суди" рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

У відповідності до статті 350 Господарського процесуального кодексу України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею.

Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Також, частиною 1 статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім: спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на цінні папери, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 28.04.2017 у справі № 38/169 прийнято у спорі, що виник внаслідок договору про відкриття кредитної лінії №64-В/11/54/КЛ від 17.06.201, який укладено між публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Сбербанк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ".

З матеріалів справи вбачається, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 28.04.2017 у справі № 38/16 прийнято у спорі, що виник внаслідок договору про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 який укладено між публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Сбербанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ".

Розгляд справи здійснюється третейським суддею, призначеним відповідно до ст. 17 Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України".

Відповідно до п. 1.1. договору про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 (надалі-договір № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011) позивач відкриває третій особі мультивалютну відновлювальну кредитну лінію, надає третій особі кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених кредитним договором, а третя особа зобов'язується використовувати кредит на цілі, зазначені в п. 1.5. кредитного договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати позивачу проценти за користування кредитом, а також повернути наданий кредит у терміни, передбаченими кредитним договором а також виконати інші умови кредитного договору ( т. 1, а.с. 28-40).

У п. 1.2. договору № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 в редакції додаткового договору № 2 від 25.05.2015 року визначено, що , ліміт кредитної лінії складає:

а) з часу укладення цього договору і по 15.04.2016 року - 33 000 000 (тридцять три мільйони) доларів США 00 центів;

б) з 16.04.2016 року по 15.05.2016 року - 22 000 000 (двадцять два мільйони) доларів США 00 центів;

в) з 16.05.2016 року по 15.06.2016 року - 11 000 000 (одинадцять мільйонів) доларів США 00 центів;

г) 16.06.2016 року - 0 доларів США 0 центів (т. 1, а.с. 52-65).

Як вбачається з матеріалів справи, в рамках кредитної лінії, позивач надавав відповідачу 1 кредитні кошти в межах кредитної лінії, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі меморіальними ордерами та банківськими виписками.

Відповідно до п. 6.1. договору № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011, відповідач 1 зобов'язується сплачувати позивачу за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому кредитним договором. проценти за нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією в базовій валюті кредитного договору та на відповідні суми заборгованості за кредитною лінією в додаткових валютах кредитного договору.

Відповідно п. 6.2. договору № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії Кредитного договору із розрахунку фактичної кількості днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі.

Відповідно п. 6.3 договору 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011, проценти, нараховані відповідно до пунктів 6.1-6.2 кредитного договору, третя особа зобов'язана сплачувати щомісяця не пізніше 3 (трьох) робочих днів, наступних за днем закінчення періоду

У п. 1.3. договору 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 сторони визначили, що розмір змінюваної процентної ставки за користування кредитом визначається як сума погодженого сторонами індексу (надалі - базова процентна ставка) і маржі позивача та розраховується за наступною формулою:

R =Базова процентна ставка+М,

Де « R.» - розмір змінюваної процентної ставки за користування кредитом у відсотках річних;

«Базова процентна ставка» - це погоджений сторонами індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки та дорівнює розміру наступної індикативної процентної ставки:

за користування кредитом наданим в гривні - «UIRD 6М», період перегляду якої складає 6 (шість) місяців;

за користування кредитом наданим в доларах США - «LIBOR USD 6М», період перегляду якої складає 6 (шість) місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, в рамках кредитної лінії, позивач надавав відповідачу 1 кредитних коштів на загальну суму 37 434 143 (тридцять сім мільйонів чотириста тридцять чотири тисячі сто сорок три) долари США 83 центи, з яких погашено тіла кредиту - 4 434 143 (чотири мільйони чотириста тридцять чотири тисячі сто сорок три) долари США 83 центи.

З метою забезпечення виконання відповідачем 1 своїх зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки № 2 від 25.05.2015 року ( т. 1, а.с. 72).

Відповідного до п. 2.1. договору поруки обсяг відповідальності відповідача (поручителя) перед позивачем (кредитором) включає:

- зобов'язання повернути позивачу кредит, наданий в доларах США, гривні в межах кредитної лінії, відкритої строком до 16.06.2016 року за кредитним договором з граничним лімітом кредитування в сумі 33 000 000,00 (тридцять три мільйони) дол. США (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії в національній валюті України), в строк/и який/і зазначений/ються в кредитному договорі, а у випадках, передбачених законодавством України та/або кредитним договором та/або цим договором - достроково.

В цьому договорі під терміном «граничний ліміт кредитування» розуміється найбільша сума ліміту кредитної лінії, яка зазначається в кредитному договорі.

- зобов'язання в строк/и та в порядку, які передбачені в ст. 6. кредитного договору, а у випадках, передбачених законодавством України та/або Кредитним договором та/або цим договором, - до настання строків, зазначених в ст. 6 кредитного договору - сплатити/чувати позивачу проценти за користування кредитом за кредитним договором;-

зобов'язання в строк/и, який/і зазначений/ються в кредитному договорі, а у випадках, передбачених законодавством України та/або кредитним договором та/або цим договором, - до настання строку/ів, який/і зазначений/ються в кредитному договорі - сплатити/чувати позивачу комісійну винагороду за надання кредиту шляхом відкриття кредитної лінії в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень;-

- зобов'язання відшкодувати документально підтверджені збитки, завдані позивачу невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по кредитному договору;-

- зобов'язання сплатити позивачу штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи) за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань по кредитному договору у строки та у розмірах, які зазначаються в кредитному договорі;

зобов'язання сплатити позивачу будь-які інші платежі (якщо такі платежі передбачені умовами кредитного договору) в строки і в порядку, встановлені в кредитному договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України (надалі-ЦК України) поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За умовами п. 4.1. договору поруки боржник (відповідач 1) та поручитель (відповідач 2) відповідають перед кредитором (позивач) як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель та боржник залишаються зобов'язаними перед Кредитором до того моменту, поки всі зобов'язання за кредитним договором не будуть виконані повністю.

Згідно п. 4.2. договору поруки, відповідальність відповідача 2 наступає у випадку, якщо відповідач 1 допустить прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Частиною 2 ст. 554 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки. відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно п. 4.3. договору поруки, відповідач зобов'язаний погасити заборгованість третьої особи за кредитним договором за реквізитами, зазначеними в повідомленні позивача в наступні строки/терміни:

- протягом 1 (одного) робочого дня з дня направлення позивачем відповідачу повідомлення або в інший термін, зазначений у такому повідомленні, - якщо повідомлення витравлено через програмно-технічний комплекс "Система дистанційного банківського обслуговування клієнтів іFOBS" (систему дистанційного обслуговування клієнтів "Клієнт- Банк");

- протягом 6 (шести) робочих днів з дня направлення позивачем відповідачу повідомлення або в інший термін, зазначений у такому повідомленні, - якщо повідомлення направлене поштою за адресою відповідача вказаною в цьому договорі або в договорі банківського рахунку № РК03000983, укладеного між позивачем та відповідачем 30.07.2010 року;

- протягом 1 (одного) робочого дня з дня вручення відповідачу повідомлення або в інший термін, зазначений у такому повідомленні, - якщо повідомлення вручено відповідачу під підпис.

Відповідач 2 зобов'язався виконати за відповідача 1 зобов'язання за кредитним договором шляхом перерахування суми заборгованості, вказаної позивачем, в рахунок погашення такої заборгованості (п. 5.4.1. договору поруки).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував.

Позивачем на адресу відповідача 2 було надіслано повідомлення-вимогу № 2529/5/28-2 від 12.03.2016 року щодо дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором, однак, на день розгляду справи дана вимога не виконана.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Укладений між публічним акціонерним товариством "Сбербанк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ" договір про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54КЛ від 17.06.2011 року, із змінами та доповненнями, відповідає змісту статті 1054 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що за кредитним договором банк (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання позивачем своїх зобов'язань у частині надання грошових коштів в межах визначеного ліміту підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по особовим рахункам та меморіальними ордерами.

Відповідач 1 належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, а саме, в обумовленні строки не здійснив повернення позивачу кредиту та процентів у розмірах та терміни, що передбачені кредитним договором.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виконання зобов'язання, згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею), згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В якості забезпечення виконання відповідачем 1 кредитних зобов'язань, між позивачем та відповідачем 2 укладеного договору поруки № 2 від 25.05.2015 року із змінами та доповненнями, відповідно до умов якого відповідач 2 зобов'язався перед позивачем солідарно відповідати за належне виконання відповідачем 1 умов кредитного договору.

Як встановлено оскаржуваним рішенням, заборгованість відповідача 1 перед позивачем за договором про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54КЛ від 17.06.2011 року в сумі 41 615 675 (сорок один мільйон шістсот п'ятнадцять тисяч шістсот сімдесят п'ять) доларів США 59 центів та 140 404 812 (сто сорок мільйонів чотириста чотири тисячі вісімсот дванадцять) гривень 46 копійок, підтверджена наявним в матеріалах справи доказами та відповідними розрахунками.

Оскільки відповідач 1 зобов'язання за кредитним договором не виконав, позивач направив відповідачу 2 повідомлення-вимогу про повернення повної суми заборгованості, проте дана вимога відповідачем 2 не виконана.

В зустрічній позовній заяві товариство з обмеженою відповідальністю «Вторметал» (надалі - позивач за зустрічним позовом) вказує, що в момент укладення позивачем за зустрічним позовом та публічним акціонерним товариством «Сбербанк» (надалі - відповідач за зустрічним позовом) договору поруки № 2 від 25.05.2015 року (надалі - договір поруки), сторонами договору поруки не додержано вимог ч 1 ст. 215 України, якою встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В обгрунтування своєї позиції позивач за зустрічним позовом вказує, що через наявність у правовідношенні щодо проведення розрахунків за кредитним договором(кредитні кошти за яким надавались в іноземній валюті) та пов'язаним з ним договором поруки, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатись в приватному порядку - третейськими судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

-справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; справ, пов'язаних з державною таємницею;

- справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

- справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

- справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

- інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

- справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

- справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року (п. 2.1.), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В оскаржуваному рішенні судом встановлено, що жодних аргументованих підстав, які б свідчили про вчинення неправомірних дій сторонами договору поруки в момент його укладення позивач в зустрічному позові не навів. Обставин, які б свідчили про те, що в момент укладення договору поруки його зміст суперечив Цивільному кодексу України або іншим актам законодавства не вказав.

Більш того, публічно-правові відносини, відповідно до ст. ст. 2, 3 Кодексу адміністративного судочинства України, є правовідносинами за участю суб'єкта владних повноважень, яким є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Проте, зобов'язальні правовідносини, що виникли між позивачем за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом, є правовідносинами, заснованими на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, і, відповідно, у зазначених правовідносинах суб'єкт владних повноважень відсутній, а тому, даний спір не є публічно-правовим та може розглядатися третейським судом.

Щодо твердження заявника про те, що спірні третейські угоди ( п. 11.16 кредитного договору та п. 6.8. договору поруки) в формі застереження укладені ним під впливом тяжких обставин.

Суд зазначає, що правочин на підставі ст. 233 ЦК України, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що для визнання правочину недійсним за ст. 233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім цього, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Верховним Судом України в своїй постанові від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за умови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин.

При цьому в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, позивачем за зустрічним позоовм не було доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими приписи ст. 233 ЦК України пов'язують недійсність правочину.

Враховуючи викладені обставини, суд погоджується з висновком Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» про відсутність підстав для визання недійсним договору поруки № 2 від 25.05.2011 у порядку ст. 215 ЦК України, оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустими доказами підтав які б свідчили про вчинення неправомірних дій сторонами договору поруки в момент його укладення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідач 1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Сбербанк" про визнання недійсним пункту 6.8 договору поруки № 1 від 25.05.2015 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВТОРМЕТАЛ" також звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання недійсним п. 6.8. договору поруки № 2 від 25.05.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2017 залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/8961/17 зупинено провадження у справі № 910/8961/17 до вирішення справ № 910/8863/17 та № 910/8864/17.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/8864/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 та постановою Вищого господарського суду України у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 6.8 договору поруки № 1 від 25.05.2015 відмовлено повністю.

Рішенням Господарського суду міста від 09.08.2017 у справі № 910/8863/17 залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 та постановою Верховного Суду від 25.04.2018 у задоволенні позовних вимог товарситва з обмеженою відповідальністю "Вторметал" про визнання недійсним пункту 6.8 договору поруки № 1 від 25.05.2015 відмовлено повністю.

Суд зазначає, що зазначеними рішеннями було встановлено відсутність підстав для визнання спірної третейської угоди недійсною як правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Щодо первісного позову суд зазначає наступне.

Обставин вважати поруку припиненою згідно вимог чинного законодавства України (ст. 559 Цивільного кодексу України) не встановлено.

Відповідно до ч. 1.2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредиторів маж право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до п. 11.16 додаткового договору № 2 до договору про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійного діючого третейського суду від 15.03.2013 видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті вказаного суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони Договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовились, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди; місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору ( т. 1, а.с. 66).

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує (частина 4 статті 12 Закону України "Про третейські суди").

Згідно з частиною 9 статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Разом з тим, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008, гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене.

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону).

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 08.04.2015 у справі № 3-37гс15.

Отже, зі змісту договору про відкриття кредитної лінії, зокрема, його пункту 11.16 вбачається, що третейське застереження відповідає вимогам статті 22 Закону.

Посилання заявника, що в силу положень чинного законодавства України третейський суд не може розглядати спори, що випливають із кредитних договорів, зобов'язання по яких виражено в іноземній валюті, не приймаються судом до уваги виходячи з наступного.

Постановою Верховного Суду України від 21.10.2015 №6-831/цс/15 роз'яснено, що норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Чинне законодавство України, як і ст.ст. 1, 5 і 6 Закону України ,,Про третейські суди", розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Відповідно ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Кредитування суб'єктів господарювання врегульовано ст. 346 Господарського кодексу України, згідно з якою для одержання банківського кредиту позичальник надає банкові такі документи: клопотання (заяву), в якому зазначаються характер кредитної угоди, мета використання кредиту, сума позички і строк користування нею; техніко-економічне обґрунтування кредитного заходу та розрахунок економічного ефекту від його реалізації; інші необхідні документи.

Для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб'єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківській практиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту.

Кредити надаються банком під відсоток, ставка якого, як правило, не може бути нижчою від відсоткової ставки за кредитами, які бере сам банк, і відсоткової ставки, що виплачується ним по депозитах. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків, передбачених законом.

Включення до складу майна суб'єктів господарювання грошей, в іноземній валюті, для здійснення фінансових відносин, передбачено ч. 5 ст. 139 ГК України.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті, відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, врегульовано нормами Господарського кодексу України та іншими актами законодавства.

Також слід врахувати, що згідно з приписами п. 14 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тобто, норми Закону виводять із компетенції третейських судів спори, коли за своєю природою одна з сторін спору - споживач перебуває не в рівних умовах з сильною фінансовою структурою - банком, а тому потребує посиленого судового захисту споживача в державному суді.

Крім того, на підприємницькі (господарські) товариства не поширюються норми закону про захист прав споживачів, а тому не йдеться про наявність підстав для посилення судового захисту такого суб'єкта господарювання в державному суді, в тому числі у спорах про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те. що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за договором в іноземній валюті якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Тобто, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Враховуючи викладене, слід прийти до висновку, що третейським судом розглянуто спір в межах компетенції, встановленої законом, а позиція заявника та відповідача -2 не відповідає нормам чинного законодавства

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що заява відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 350 Господарського процесуального кодексу України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо: 1) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 16 Закону України "Про третейські суди" третейський суд може розглядати справи в складі одного третейського судді або в будь-якій непарній кількості третейських суддів. У постійно діючому третейському суді кількісний та персональний склад третейського суду визначається за правилами, встановленими регламентом третейського суду.

Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України "Про третейські суди" формування складу третейського суду в постійно діючому третейському суді здійснюється в порядку, встановленому регламентом третейського суду.

Як вбачається із рішення третейського суду, останнє було прийнято у одноособо у складі третейського судді Трубчанінова С.С. що відповідає вимогам ч.2, 3 ст.16 Закону України "Про третейські суди".

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов висновку, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, була підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, передбаченому третейською угодою, та цим рішенням не вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду не визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, відповідав вимогам ст.16-19 Закону України "Про третейські суди"; третейський суд не вирішував питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 28.04.2017 у третейській справі № 38/16.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 234, 350, 351 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 28.04.2017 у справі № 38/16 за позовом публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ», 2) товариства з обмеженою відповідальністю «Вторметал» про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вторметал» до публічного акціонерного товариства «Сбербанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» про визнання недійсним договору поруки № 2 від 25.05.2015 року в частині третейського застереження (пункт 6.8)- відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена у порядку та в строки, встановлені частинами 3-5 статті 351 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано судом - 12.07.2018.

Суддя Т.І. Разіна