ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.06.2018 р.

Справа № 910/10889/17

За позовом          Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до          Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс"

про          стягнення 278 238,34 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Ліпіна В.В.,

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді у господарському суді міста Києва перебувала справа № 910/10889/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго" до Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс" про стягнення 278 238,34 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.08.2017 р., залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 р., провадження у справі припинено.

Постановою Верховного суду від 20.02.2018 р., ухвалу господарського суду міста Києва від 28.08.2017 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 р. скасовано, справу направлено до господарського суду міста Києва для розгляду.

За результатом повторного автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Зеленіній Н.І.

Ухвалою від 23.03.2018 р. справу прийнято до провадження суддею Зеленіною Н.І., призначено підготовче засідання на 25.04.2018 р.

Протокольною ухвалою від 25.04.2018 р. відкладено підготовче засідання на 30.05.2018р.

Протокольною ухвалою від 30.05.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.06.2018 р.

У судове засідання на 26.06.2018 р. представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив; про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №294.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні 26.06.2018 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням вказівок Верховного суду, викладених у постанові від 20.02.2018 р., господарський суд міста Києва встановив наступне.

01.01.2005 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", у подальшому перейменованою на Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (позивач, постачальник) та Закритим акціонерним товариством "Жилкомунсервіс", у подальшому – Приватне акціонерне товариство "Жилкомунсервіс" (відповідач, споживач) укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №9236012з додатками (надалі – Договір; а.с.20-34).

За Договором №9236012 від 01.01.2005 р. постачальник зобов’язався виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов’язався отримувати її та оплатити відповідно до умов, викладених у цьому Договорі (п.1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.2.1. Договору постачальник зобов’язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки 3,4) для потреб опалення – в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання – протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеним в додатку 1.

Пунктом 2.3.1. Договору сторони погодили, що споживач зобов’язується додержуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачуючи вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

Згідно з п. п. 4.1., 4.3. Договору, цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.06.2005 р. договір вважається пролонгованим на кожний наступний період, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

У відповідності до п. п. 5, 9, 10 Додатку 2 до Договору споживач щомісячно надає постачальнику звіт по фактичному споживанню теплової енергії в МВРТ-7 не пізніше 28 числа поточного місяця. Споживач щомісячно з 12 по 15 число отримує в МВРТ-7 за адресою: вул. Горького, 29 оформлену постачальником платіжну вимогу-доручення на суму, як включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця за мінусом суми фактично сплаченої теплової енергії в поточному місяці. Споживач щомісячно забезпечує не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на транзитний рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного місяця сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарями, на рахунок

Зобов’язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Умови Договору від 01.01.2005 р. №9236012 свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором енергопостачання, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями параграфу 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику". Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у національних стандартах або технічних умовах. Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу. Енергопостачальні підприємства інших, крім державної і комунальної, форм власності можуть брати участь у забезпеченні енергією будь-яких споживачів, у тому числі через державну (комунальну) енергомережу, на умовах, визначених відповідними договорами.

У відповідності до положень частин 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов’язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було належним чином поставлено Приватному акціонерному товариству "Жилкомунсервіс" теплову енергію у гарячій воді за Договором від 01.01.2005 р. №9236012.

Проте, відповідач свої зобов'язання по оплаті поставленої теплової енергії за Договором №9236012 від 01.01.2005 р. належним чином не виконував, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем за період з 01.10.2014 р. по 01.12.2015 р. у розмірі 189 195,48 грн.

Вказане підтверджується зібраними у матеріалах справи доказами, зокрема, випискою по рахунку (а.с.35-38), обліковими картками (а.с.39-52), довідкою про надходження коштів (а.с.102); та не заперечується і не спростовується відповідачем.

Крім суми заборгованості за Договором у розмірі 189 195,48 грн., позивач просить стягнути з відповідача 76 995,04 грн. інфляційних втрат та 12 047,82 грн. 3% річних, за прострочення виконання зобов’язань за Договором.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, з урахуванням періодів прострочення, суд встановив його правильність та арифметичну вірність.

Судом встановлено, що відповідачем не заперечується і жодним чином не спростовується ні наявність заборгованості перед позивачем по Договору, ні її розмір чи період прострочення. Натомість, заперечення відповідача проти позову обґрунтовані тим, що відносно відповідача порушено справу про банкрутство, з часу порушення стосовно боржника справи про банкрутство, останній перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і у даному випадку щодо заявлених позивачем до стягнення грошових сум діє мораторій.

За результатом розгляду даної справи, з урахуванням вказівок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 20.02.2018 р. у даній справі, суд встановив наступне.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.12.2012 р. у справі № 5011-46/19084-2012 за заявою публічного акціонерного товариства "Київенерго" порушено провадження у справі про банкрутство приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника. Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.2013 у справі 5011-46/19084-2012 затверджено реєстр вимог кредиторів. Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.08.2013 у справі 5011-46/19084-2012 припинено процедуру розпорядження майном та повноваження розпорядника майна та відкрито процедуру санації, план якої в подальшому затверджений ухвалою від 29.01.2014 у вказаній справі.

Згідно пункту 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції, чинній з 19.01.2013 р., положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито до набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

З наведеного вбачається, що для розгляду справи щодо боржника в даному конкретному випадку необхідно застосовувати норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції чинній до 19.01.2013, оскільки він є спеціальним законом та є пріоритетним для застосування.

Відповідно до абзацу 6 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013 р., грошові зобов’язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, є поточними вимогами.

Провадження по справі № 5011-46/19084-2012 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс" порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 28.12.2012, а оскільки позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості, інфляційних нарахувань на суму боргу та процентів річних, за договором на постачання теплової енергії в гарячій воді №9236012 від 01.01.2005 р., за період з 01.10.2014 р. по 01.12.2015 р., то така заборгованість є поточною.

Статтею 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013 р., встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013, мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

Згідно статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013, у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру.

Згідно частини 1 статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013 Р., вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, станом на 26.06.2018 постанова про визнання банкрутом приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс" у справі № 5011-46/19084-2012 не виносилась.

Суддя, який розглядає справу про банкрутство, відмовляє у прийнятті заяв поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов'язаннях, які виникли після порушення провадження у справі, оскільки спори за такими вимогами підлягають розгляду у порядку позовного провадження.

Така відмова не позбавляє кредитора права звернутися з позовною заявою до боржника в загальному порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, судом враховано, що згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

За положеннями пунктів 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відтак, оскільки суми 3% річних та інфляційних втрат не являються неустойкою чи господарськими санкціями, такі суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладених обставин та вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 20.02.2018 р., суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином і у встановленому законом відповідачем, а відтак, заявлені вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд позовної заяви покладається на відповідача. Судовий збір за розгляд справи судами апеляційної та касаційної інстанцій залишаються за сторонами, які їх понесли.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Жилкомунсервіс" (04060, м. Київ, вул. Вавілових, буд.18; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5; ) 189 195 (сто вісімдесят дев'ять тисяч сто дев’яносто п’ять) грн. 48 коп. заборгованості (які зарахувати на поточний рахунок №01 – ГУ по м. Києву та Київській обл. ВАТ "Державний ощадний банк України", МФО 322669, одержувач – ПАТ "Київенерго", ), 12 047 (дванадцять тисяч сорок сім) грн. 82 коп. 3% річних, 76 995 (сімдесят шість тисяч дев’ятсот дев’яносто п’ять) 04 коп. інфляційних втрат та 4 173 (чотири тисячі сто сімдесят три) грн. 58 коп. судового збору (які зарахувати на поточний рахунок №1 у ГУ по м. Києву та Київській обл. ВАТ "Державний ощадний банк України", МФО 322669, одержувач – ПАТ "Київенерго", ).

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.07.2018 р.

Суддя Н.І. Зеленіна