УХВАЛА

27 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/18802/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу"

на постанову Київського апеляційного господарського суду у складі Скрипки І.М. - головуючого, Михальської Ю.Б., Тищенко А.І. від 11 квітня 2018 року та ухвалу Господарського суду міста Києва у складі Спичака О.М. від 16 січня 2018 року

за позовом приватного акціонерного товариства "Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу"

до: 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "МАРКО ПОЛО", 2. товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес центр "КУРЕНІВСЬКИЙ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: 1. публічного акціонерного товариства "АВАНТ-БАНК", 2. товариства з обмеженою відповідальністю "ЖКГ-БУД"

про визнання недійсним рішення та витребування майна з чужого незаконного володіння

та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес центр "КУРЕНІВСЬКИЙ"

до приватного акціонерного товариства "Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "МАРКО ПОЛО", 2. товариства з обмеженою відповідальністю "ЖКГ-БУД"

про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Суду від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу" та ухвалено здійснити перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2018 року та ухвали Господарського суду міста Києва від 16 січня 2018 року у справі № 910/18802/17 в порядку письмового провадження.

Під час підготовки даної справи до розгляду Суд встановив, що оскаржуваною ухвалою Господарського суду міста Києва від 16 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви приватного акціонерного товариства "Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу" про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 8 статті 140 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) ухвалу про забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Однак разом з цим, за приписами пункту 2 частини 1 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Таким чином до переліку ухвал, що можуть бути оскаржені у касаційному порядку належить ухвала про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову (пункт 3 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), однак разом з цим ухвала місцевого господарського суду про скасування забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову, відмову у скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову (пункт 4 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) - касаційному оскарження не підлягає.

Отже, Господарським процесуальним кодексом України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) у статті 140 прямо передбачено наявність права у "заінтересованих осіб" на оскарження ухвали про відмову у забезпеченні позову, однак при цьому на визначено "інстанційну" можливість використання такого права, тобто не зазначено про те, право на апеляційне чи/та/(виключно) касаційне оскарження гарантується особі.

Разом з цим наведені вище приписи статті 287 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) встановлюють імперативну заборону на оскарження таких ухвал (про відмову у забезпеченні позову).

Усвідомлюючи наявність конфліктуючих норм процесуального права, керуючись при цьому, зокрема, роз'ясненнями, що надані Конституційним Судом України у рішеннях від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 та від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011, враховуючи головне завдання касаційного суду, що полягає у забезпеченні єдності судової практики, Судом відкрито касаційне провадження у даній справі.

Здійснивши правовий аналіз наведених вище норм процесуального закону в сукупності з положеннями Конституції України та іншими джерелами права, Суд зазначає таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) одним із принципів господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Аналогічні положення закріплено і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

При цьому, процесуальні обмеження, як правило, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що положення частини 8 статті 140 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) гарантують особі право саме на апеляційне оскарження ухвал про відмову у забезпеченні позову, а приписи статті 287 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) виключають можливість оскарження таких ухвал до касаційного суду.

Підсумовуючи Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним із елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб'єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванні таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд враховує, що на момент розгляду даної справи існує практика Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо відмови у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами, поданими на ухвали суду першої інстанції, відсутні в наведеному в пункті 2 частини 1 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) переліку, апеляційний перегляд яких здійснений після набрання чинності зазначеною редакцією Кодексу.

Тому з метою забезпечення єдності та стабільності судової практики, забезпечення передбачуваності застосування правових норм, недопущення порушення прав інших учасників даної справи, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з перегляду постанови Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2018 року, якою здійснений апеляційний перегляд ухвали Господарського суду міста Києва від 16 січня 2018 року у справі № 910/18802/17.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 287, 293, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу" з перегляду постанови Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2018 року та ухвали Господарського суду міста Києва від 16 січня 2018 року у справі № 910/18802/17.

2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.