КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2018 р. м.Київ Справа№ 906/133/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання - Пугачової А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 10.07.2018 року по справі №906/133/18 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2018, повний текст якої складено 23.05.2018

у справі №906/133/18 (суддя Паламар П.І.)

за позовом керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах Курненської сільської ради та Мартинівської сільської ради Житомирської області

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна екологічна інспекція у Житомирській області

про відшкодування шкоди.

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі 906/133/18 позов керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області залишено без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.226 ГПК України.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не надано доказів на підтвердження, що об'єктом виявленого правопорушення були ліси комунальної власності, а також, що позивачі як органи місцевого самоврядування не здійснюють або неналежним чином здійснюють відповідні повноваження, що в силу вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» давало б підстави прокурору для здійснення представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, керівник Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №906/133/18 скасувати та направити дану справу на розгляд до Господарського суду міста Києва, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2018 для розгляду апеляційної скарги керівника Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області визначено колегію суддів у складі головуючого судді Яковлєва М.Л., судді Куксова В.В., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2018 у складі колегії суддів: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів: Куксова В.В., Чорної Л.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №906/133/18; розгляд апеляційної скарги керівника Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №906/133/18 призначено на 10.07.2018 о 12:55 год.; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

06.07.2018 Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

Учасники справи належним чином повідомлялися про час та місце судових засідань, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили.

При цьому, від Державної екологічної інспекції у Житомирській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому посилається на перебування представника установи ОСОБА_2 у щорічній відпусті, безпосередньо якому було доручено здійснювати супроводження даної справи.

Розглянувши в судовому засідання дане клопотання та дослідивши наявні матеріали справи, судова колегія вважає, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки, по-перше, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника установи, а також не надано жодного доказу в підтвердження того, що саме ОСОБА_2 було доручено від імені установи здійснювати супроводження даної справи; по-друге, відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Крім того, участь у судовому засіданні учасників справи суд не визнавав обов'язковою. Також, колегією суддів враховано, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене та подане Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, колегія суддів визнала за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю учасників справи

З урахуванням приписів частини 1 статті 270 та частини 1 статті 252 ГПК України апеляційний розгляд здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей передбачених у Главі «Апеляційний розгляд». При цьому, до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у Главах «Апеляційний розгляд» і «Розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження».

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню виходячи з наступного.

Згідно із п.1 ч.1 ст.226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор зазначає про завдання відповідачем шкоди державі, внаслідок недодержання ним, як постійним лісокористувачем, вимог законодавства щодо забезпечення охорони лісу, розташованих в межах смуги відведення залізниці та в межах земельних ділянок на території Курненської сільської ради та Мартинівської сільської ради Житомирської області, внаслідок чого на вказаній території невідомими особами здійснено незаконну порубку дерев, що зафіксовано в актах огляду місця вчинення порушення лісового законодавства. З огляду на вищенаведене, прокурор вважає, що відповідач повинен відшкодувати державі шкоду, завдану неналежним виконанням обов'язків із забезпечення охорони лісів від незаконних рубок, що розраховується на підставі Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року N665.

Враховуючи наведені обставини, прокурор просить суд стягнути з відповідача на користь Курненської сільської ради Житомирської області 180 179,81 грн та 435 361,19 грн на користь Мартинівської сільської ради Житомирської області шкоди, завданої навколишньому природному середовищу.

У відповідності до ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено, зокрема, функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Рішенням Конституційного суду України у справі №1-1/99 від 08.04.1999 визначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно із ст.7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Нормами ст.9 Лісового кодексу України передбачено, що у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об'єктів комунальної власності в установленому законом порядку. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Як свідчать матеріали справи, спір у даній справі виник у зв'язку з виявленням факту самовільної рубки дерев в межах смуг відведення залізниці, що знаходиться в межах земельних ділянок, які передані в постійне користування відповідачеві за державним актами на право постійного користування земельною ділянкою серія ЖТ 22-08 №000048 та серія ЖТ 22-09 №000049 (а.с.24-27 т.1).

Зазначені земельні ділянки, на яких відбувся факт незаконної рубки дерев, відповідно до державних актів на право постійного користування земельними ділянками серія ЖТ 22-08 №000048 та серія ЖТ 22-09 №000049 знаходяться на території Курненської сільської ради та Мартинівської сільської ради Житомирської області.

Таким чином, ліси, якими вкриті зазначені земельні ділянки, перебувають у комунальній власності.

Положеннями ст.35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища. Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об'єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища, а також дотримання заходів біологічної і генетичної безпеки щодо біологічних об'єктів навколишнього природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі.

Статтею 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено повноваження місцевих рад у галузі охорони навколишнього природного середовища та зазначено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, в тому числі, здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Аналогічні положення наведені в ст.33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до якої до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, делеговані повноваження щодо здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Оскільки ліс, який знаходиться на території Курненської сільської ради та Мартинівської сільської ради Житомирської області перебуває у комунальній власності територіальної громади та знаходиться у постійному користуванні відповідача, враховуючи ст.9 Лісового кодексу України та ст.15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", колегія суддів приходить до висновку про те, що Курненська сільська рада та Мартинівська сільська рада Житомирської області, як орган місцевого самоврядування, що реалізовують права власника спірних ділянок, зайнятих лісом, та уповноважений на здійснення в межах своєї території контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з огляду на заявлений предмет позову та підстави позову, є належними позивачами у даній справі.

За таких обставин, оскільки в позові прокурором зазначено про порушення інтересів держави у сфері управління та контролю за охороною лісів, колегія суддів прийшла до висновку щодо наявності підстав для звернення прокурором з даним позовом до суду.

Однак, внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що заявлені вимоги не стосуються відновлення права комунальної власності. Також, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги відсутність в матеріалах справи доказів того, що Курненською сільською радою та Мартинівською сільською радою Житомирської області вчинялись будь-які заходи, зокрема пред'явлення позовів стосовно відшкодування заподіяної шкоди, що свідчить про бездіяльність органів місцевого самоврядування.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про безпідставне застосування судом першої інстанції норм п.1 ч.1 ст.226 ГПК України та, як наслідок, неправомірне залишення позовної заяви без розгляду.

Доводи, наведені Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» у відзиві, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

З урахуванням вищевикладених обставин справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга керівника Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №906/133/18 - скасуванню, а матеріали справи - переданню на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч.3 ст.271 ГПК України, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

Керуючись ст. ст. 129, 252, 269-271, 275, 277, 280-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу керівника Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №906/133/18 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №906/133/18 скасувати.

3. Матеріали справи №906/133/18 направити на розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.07.2018.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

В.В. Куксов