РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.07.2018Справа № 910/5817/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "АРІЯ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІПІ ФОРВАРДІНГ"

про стягнення 69 957,54 грн.

Суддя Гумега О.В.

секретар судового засідання

Репа Я.І.

Представники:

від позивача: Хмелюк І.І., довіреність № 5 від 09.01.2018

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "АРІЯ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" про стягнення 69957,54 грн. на підставі Договору про надання послуг № 01/04-17 від 01.04.2017, з яких: 48780,00 грн. основного боргу та 5956,84 грн. інфляційних втрат, 1467,41 грн. 3% річних, 13753,29 грн. пені за період з 08.05.2017 по 08.05.2018.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання умов Договору про надання послуг № 01/04-17 від 01.04.2017 (далі - Договір) позивач надав відповідачу послуги будівельною технікою на суму 48780,00 грн., що підтверджується актом надання послуг № 7 від 30.04.2017, тоді як відповідач надані послуги не оплатив, у зв'язку з чим у останнього виникла прострочена заборгованість за наведеним договором.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 15.05.2018 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "АРІЯ" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5817/18, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

31.05.2015 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд розглянути справу в загальному провадженні за участі сторін, позовні вимоги визнати безпідставними та протиправними, надані позивачем докази визнати неналежними та недопустимими, застосувати позовну давність до вимог позивача про сплату послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом (автопослуг) на суму 12600,00 грн. (разом з ПДВ), а також щодо нарахованих на цю суму штрафних санкцій та виплат згідно зі ст. 625 ЦК України, застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення пені в сумі 13753,29 грн., у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач вказав на те, що позивачем надані до суду копії Договору та Акту надання послуг № 7 від 30.04.2017 (далі - Акт), оригінали яких відсутні у відповідача. Оскільки сторінки 1, 2 Договору не засвідчені підписами і печатками сторін, не прошиті разом із Договором та не містять відповідного засвідчувального напису, крім того, Акт, в порушення п. 5.1 Договору, скріплений лише печаткою позивача та не засвідчений печаткою відповідача, а також викликає сумніви автентичність підпису від імені директора відповідача на останній сторінці Договору та в Акті, то, на думку відповідача, наведені Договір та Акт є недостовірними доказами.

За результатами надання господарським судом правової оцінки клопотання, заявленого відповідачем у прохальній частині відзиву на позовну заяву, про розгляд справи в загальному провадженні за участі сторін, судом розцінено таке клопотання як заява відповідача із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на положення ч.ч. 3-5 ст. 12, ч.ч. 1-3 ст. 247, ч. 4 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), які підлягають застосуванню судом при вирішенні питання щодо обґрунтованості заявленого відповідачем клопотання проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням ціни заявленого позову та обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого відповідачем клопотання, у зв'язку з чим таке клопотання залишено без задоволення.

Водночас, судом враховано, що у прохальній частині відзиву на позовну заяву відповідач просив суд розглянути справу за участі сторін.

Враховуючи положення ч.ч . 5-7 ст. 252 ГПК України, які підлягають застосуванню судом при розгляді заявленого відповідачем клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість такого клопотання відповідача, а, отже, про доцільність та правомірність проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін для повного та всебічного встановлення обставин даної справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2018 судове засідання призначено на 03.07.2018 о 11:50 год.

14.06.2018 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, заява про уточнення позовних вимог та заява про збільшення розміру позовних вимог.

Відповідно до відповіді на відзив, у складі якої позивачем подано заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, позивач просив суд: прийняти подану ним відповідь на відзив та врахувати її при винесенні рішення по справі; відзив відповідача на позовну заяву відхилити як необґрунтований; прийняти, розглянути та задовольнити заяву про уточнення позовних вимог та заяву про збільшення розміру позовних вимог. В якості додатків до відповіді на відзив позивачем додано докази, які підтверджують надіслання відповіді на відзив (із заявами про уточнення та збільшення позовних вимог у її складі) разом з доданими документами відповідачу.

Статтею 42 ГПК України визначені права та обов'язки учасників справи, зокрема, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Статтею 46 ГПК України встановлено , що крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі, зокрема, збільшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно статті 166 ГПК у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про дотримання позивачем встановленого судом строку для подання відповіді на відзив, а також, про подання позивачем заяв про уточнення та збільшення позовних вимог до початку першого судового засідання, оскільки дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За наведених обставин, враховуючи також надання позивачем доказів, які підтверджують надіслання відповіді на відзив (із заявами про уточнення та збільшення позовних вимог у її складі) разом з доданими документами відповідачу, суд дійшов висновку про прийняття до розгляду поданої позивачем відповіді на відзив та заяв про уточнення позовних вимог та про збільшення розміру позовних вимог.

Так, заперечуючи доводи відповідача, позивач у відповіді на відзив зазначив про таке:

- відсутність у відповідача Договору та Акту не є підставою для незадоволення позовних вимог, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах;

- належним чином засвідчені копії Договору та Акту додані позивачем в якості додатку до позовної заяви, оригінали цих документів - наявні у позивача;

- "вимоги" відповідача до оформлення Договору, що зазначені у відзиві на позовну заяву, не погоджувались сторонами та не передбачені чинним законодавством;

- позивач стверджує, що сторонами укладено договір про надання послуг, а отже, підстави для застосування строку позовної давності щодо суми 12600,00 грн. - відсутні;

- останній день, коли відповідач повинен був здійснити спірний платіж - 10.05.2017, а прострочення виконання зобов'язання за Договором слід обраховувати з 11.05.2017, а отже, на думку позивача, строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збіг би 10.05.2018, натомість позовна заява подана 08.05.2018.

З огляду на викладене, позивач уточнив свої позовні вимоги, про що подав відповідну заяву у складі відповіді на відзив, а саме уточнив, що "Враховуючи п. 6.3 Договору оплата повинна була б бути здійснена Замовником на користь Виконавця в період з 01.05.2017 - 10.05.2017, однак Замовник не сплатив … суму на користь Виконавця у період, визначений Договором. Отже, з 11.05.2017 за Замовником рахується прострочення виконання зобов'язання по Договору".

Також, позивач збільшив розмір позовних вимог, про що подав відповідну заяву у складі відповіді на відзив, згідно якої просив стягнути з відповідача: 48780,00 грн. основного боргу та 15193,97 грн. пені, 6394,74 грн. інфляційних втрат, 1591,70 грн. 3% річних за період з 11.05.2017 по 11.06.2018.

Отже, оскільки збільшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 71960,41., з яких: 48780,00 грн. основного боргу, 6394,74 грн. інфляційних втрат, 1591,70 грн. 3% річних, 15193,97 грн. пені.

25.06.2018 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Відповідно до наведеного клопотання відповідач повідомив суд про те, що юрисконсульт ТОВ "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" Трофимов С.Ю., який є представником відповідача у судових справах, у період з 02 по 25 липня 2018 року включно знаходиться у щорічній черговій відпустці, що позбавляє відповідача можливості належним чином підготуватися та взяти участь у підготовчому засіданні у справі. За наведених обставин, відповідач просив суд відкласти підготовче засідання у справі № 910/5817/18 та повідомити відповідача про нову дату підготовчого засідання.

03.07.2018 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 08.06.2018, згідно якої позивачем надано оригінали документів, зокрема, Договору про надання послуг № 01/04-17 від 01.04.2017; Акту надання послуг № 7 від 30.04.2017, які після їх дослідження позивач просив повернути його представнику.

В судове засідання, призначене на 03.07.2018, з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 03.07.2018, не з'явився, проте подав 25.06.2018 через відділ діловодства суду клопотання про відкладення судового засідання.

В судовому засіданні 03.07.2018 судом розглянуте та відхилене як безпідставне клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, подане 25.06.2018 через відділ діловодства суду.

Відхиляючи наведене клопотання, суд виходив з того, що за приписами частини 3 статті 56 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Отже, частина 3 статті 56 ГПК України не визначає представників юридичних осіб як єдиних представників останніх в суді. Безпосередньо представляти інтереси юридичної особи надано також керівнику або члену виконавчого органу, уповноваженого діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення. Таким чином, перебування представника відповідача Трофимова С.Ю. у відпустці судом не визнається поважною причиною неявки відповідача в судове засідання 03.07.2017, зважаючи на те, що представляти інтереси юридичної особи відповідача в суді мав право також директор ТОВ "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" О.Ю.Халюзов (останнім підписано клопотання про відкладення судового засідання). При цьому судом також враховано, що провадження у справі № 910/5817/18 відкрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2018, судове засідання 03.07.2018 призначене ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2018, а отже, відповідач мав достатньо часу та можливість належним чином підготуватися до розгляду даної справи в судовому засіданні 03.07.2018.

Частина 2 статті 202 ГПК України містить перелік підстав, за яких суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на наведені приписи ст. 202 ГПК України, суд дійшов висновку про здійснення розгляду справи у судовому засіданні 03.07.2018 за відсутності відповідача (його представника).

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

У судовому засіданні, призначеному на 03.07.2018, судом досліджено докази і письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві та у відповіді на відзив, а також, досліджено оригінали доказів, наданих позивачем разом із заявою на виконання вимог ухвали суду від 08.06.2018, заслухано усні пояснення представника позивача, який підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні, призначеному на 03.07.2018, судом досліджено докази і письмові пояснення, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "АРІЯ" (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" (замовник, відповідач) укладено Договір про надання послуг № 01/04-17 (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору сторони визначили, що предметом даного договору є зобов'язання виконавця (позивача), в порядку та на умовах, передбачених Договором, за завданням замовника (відповідача) надати вантажно-розвантажувальні роботи та транспортні послуги за допомогою автомобільної техніки, будівельної техніки та інших транспортних засобів (далі - послуги), а замовник зобов'язується оплатити надані послуги.

Відповідно до п. 4.1 Договору встановлено, що вартість послуг по Договору визначається у національній валюті України, узгоджується сторонами в актах здачі-приймання наданих послуг, які скріплюються підписами та печатками обох сторін та являються невід'ємною частиною Договору.

Згідно п. 5.1 Договору передбачено, що здача - приймання наданих послуг оформлюється актом здачі - приймання наданих послуг, складеним на підставі документів, перелічених у п. 5.3 Договору, який підписується уповноваженими представниками та скріплюється печатками сторін.

Зокрема, у п. 5.3 Договору зазначено, що кількість відпрацьованих маш/год визначається згідно даних наряду - замовлення, показів спідометру з кількістю виконаних ходок.

Пунктом 6.2 встановлено, що оплата вартості послуг здійснюється замовником у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Відповідно до п. 6.3 Договору вартість послуг, наданих по даному Договору, оплачується замовником (відповідачем) протягом 7 (семи) календарних днів після підписання Акту здачі - приймання наданих послуг і надання передбачених п. 5.3 Договору документів.

Згідно з п. 8.1 Договору цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2017.

За змістом п. 10.3 Договору, даний договір складений на російський мові в двох ідентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу (по одному для кожної зі сторін).

Як зазначив позивач у позовній заяві, у квітні 2017 року ним було надано відповідачу на виконання умов Договору послуги будівельною технікою на загальну суму 48780,00 грн., що підтверджується Актом надання послуг № 7 від 30.04.2017, який підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін.

Враховуючи п. 6.3. Договору, позивач вказує, що оплата наданих послуг у сумі 48780,00 грн. повинна бути здійснена відповідачем на користь позивача в період з 01.05.2017 по 10.05.2017, виходячи з того, що 07.05.2017 та 08.05.2017 - вихідні дні, 09.05.2017 - святковий, а 10.05.2017 - перший робочий день після вказаних неробочих днів, при цьому згідно приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивач також зазначив, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року № 850-р "Про перенесення робочих днів у 2017 році" понеділок 8 травня було перенесено на суботу 13 травня. Національним банком України також було встановлено неробочий банківський день 08.05.2017 року. Відповідно до наказу № 01-01-58 від 01.03.2017 року по ТОВ ВКК "АРІЯ" "Про перенесення робочих днів у 2017 році" понеділок 8 травня було перенесено на суботу 13 травня.

Оскільки відповідач не оплатив позивачу вартість послуг, наданих йому згідно Акту надання послуг № 7 від 30.04.2017 у вищезазначений період - з 01.05.2017 по 10.05.2017, то з 11.05.2017, на твердження позивача, за відповідачем рахується прострочення виконання зобов'язання з оплати наданих за Договором послуг в сумі 48780,00 грн.

Станом на дату подання позову до суду, відповідач спірні послуги не оплатив, у зв'язку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, просить суд стягнути з відповідача 71960,41 грн., з яких: 48780,00 грн. основного боргу, 15193,97 грн. пені, 6394,74 грн. інфляційних втрат, 1591,70 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарський договір за загальним правилом складається у формі єдиного документа, підписаного сторонами (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що Договір про надання послуг № 01/04-17 від 01.04.2017, на підставі якого позивачем заявлено позовні вимоги, укладений сторонами в письмовій формі, підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками сторін. Так, судом досліджено наданий позивачем оригінал Договору про надання послуг № 01/04-17 від 01.04.2017 та встановлено, що він містить підписи уповноважених осіб та відтиски печаток сторін, а його зміст повністю відповідає змісту копії цього договору, яка додана позивачем в якості додатку до позовної заяви.

Судом враховано, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладений між сторонами Договір був чинним у період його дії і недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Отже, з огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд приймає наведений договір як належну підставу у розумінні норм статті 11 названого Кодексу, для виникнення у позивача у відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків, а рівно, як належний, допустимий та достовірний доказ у справі (ст.ст. 76-78 ГПК України).

З огляду на наведене, суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, який вважає Договір недостовірним доказом, зазначаючи при цьому, що оскільки сторінки 1 та 2 спірного Договору не засвідчені підписами і печатками сторін, не прошиті разом з Договором із накладенням відповідного засвідчувального напису, то таке не дозволяє встановити дійсні обставини справи. Разом з тим, відповідачем не доведено суду, що вказані ним вимоги до оформлення Договору були погоджені сторонами при укладенні цього договору або передбачені чинним законодавством України, крім того, наявні у відповідача сумніви про автентичність підпису проставленого від імені директора позивача на останній сторінці Договору, останнім не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Судом також встановлено, що укладений між сторонами Договір про надання послуг № 01/04-17 від 01.04.2017 за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Наразі доводи відповідача про те, що вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором, що включає в себе елементи договору перевезення вантажу (надання транспортних послуг за допомогою автомобільної техніки), за яким відповідач (замовник) виступав вантажовідправником, а позивач (виконавець) виступав перевізником, суд оцінює критично, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 3 ст. 909 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно пункту 1.1 Договору сторони визначили його предмет як зобов'язання виконавця (позивача) в порядку та на умовах , передбачених Договором, за завданням замовника (відповідача) надати вантажно-розвантажувальні роботи та транспортні послуги за допомогою автомобільної техніки, будівельної техніки та інших транспортних засобів (далі - послуги) та зобов'язання замовника оплатити надані послуги.

Аналіз змісту наведеного пункту Договору свідчить, що предметом цього договору сторони фактично визначили надання вантажно-розвантажувальних послуг. При цьому зазначення у Договорі про те, що такі послуги надаються за допомогою автомобільної техніки, будівельної техніки та інших транспортних засобів, без узгодження при цьому умов саме про здійснення перевезення вантажу, жодним чином не свідчить про те, що спірний договір є змішаним договором та містить елементи різних договорів, зокрема, договору перевезення вантажу.

Крім того, судом досліджено, що товарно-транспортна накладна на підтвердження факту перевезення вантажу сторонами не укладалась, жодні інші докази на підтвердження перевезення вантажу в матеріалах справи відсутні, а відповідачем такі докази до матеріалів справи не залучені.

Водночас, судом враховано, що наявний в матеріалах Акт надання послуг № 7 від 30 містить зазначення найменування послуг, які були надані позивачем відповідачу - "послуги автокрана", "автопослуги". Як вказав позивач у відповіді на відзив і таке фактично не спростовано відповідачем, для надання вантажно-розвантажувальних послуг за Договором здійснювалось переміщення транспортного засобу, на базі якого стоїть кранова уставка (автокран), тобто здійснювалось переміщення автокрана між об'єктами, на яких надавались вантажно-розвантажувальні послуги за Договором.

За приписами ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи, підтверджується, що на виконання умов Договору позивач надав, а відповідач прийняв послуги на загальну суму 48780,00 грн., про що свідчить наявна в матеріалах справи належним чином засвідчена копія вищезгаданого Акту надання послуг № 7 від 30.04.2017 (далі - Акт), який оформлено з дотриманням умов пунктів 4.1 та 5.1 Договору, а саме Акт підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін.

Судом досліджено наданий позивачем оригінал Акту та встановлено, що він повністю відповідає належним чином засвідченій копії цього акту, яка додана позивачем в якості додатку до відповіді на відзив.

Враховуючи наведене, наявна в матеріалах справи копія Акту приймається судом у якості належного, допустимого та достовірного доказу у справі (ст.ст. 76-78 ГПК України), тоді як доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, який вважає Акт недостовірним доказом, судом відхиляються як безпідставні.

Як встановлено судом з урахуванням п. 6.3 Договору, відповідач повинен був оплатити вартість наданих за Договором послуг у сумі 48780,00 грн. протягом 7 (семи) календарних днів після підписання Акту.

Суд відзначає, що позивач вірно визначив період, протягом якого відповідач повинен був оплатити вартість спірних послуг, а саме з 01.05.2017 по 10.05.2017 (з урахуванням при цьому вихідних і святкових днів та приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України), а рівно, позивач вірно визначив, що з 11.05.2017 за відповідачем рахується прострочення виконання зобов'язання з оплати вартості спірних послуг в сумі 48780,00 грн.

Проте, ні протягом періоду, встановленого пунктом 6.3 Договору на оплату вартості послуг, ні станом на час розгляду справи по суті відповідачем не було здійснено оплату вартості послуг, наданих на підставі Акту на загальну суму 48780,00 грн., докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

З огляду на наведене, у відповідача наявна заборгованість з оплати вартості наданих позивачем послуг за Договором в загальній сумі 48780,00 грн. (основний борг), що свідчить про порушене право позивача з боку відповідача.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з оплати вартості наданих послуг за Договором в загальній сумі 48780,00 грн. є обґрунтованими та документально підтвердженими.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати вартості спірних послуг, позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 15193,97 грн. пені за період з 11.05.2017 по 11.06.2018 (відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до п.п. 11.2, 11.3 Договору сторони узгодили, що за порушення строків оплати замовник (відповідач) сплачує виконавцю (позивачу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості. Неустойка (штраф, пеня) належать до стягнення у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Для розрахунку розміру неустойки, передбаченої даним Договором, вартість послуг береться з урахуванням ПДВ.

Як встановлено судом, дії відповідача з прострочення оплати вартості спірних послуг в сумі 48780,00 грн. є порушенням грошового зобов'язання, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача з урахуванням приписів статті 549 ЦК України. При цьому датою прострочення спірного грошового зобов'язання судом встановлено 11.05.2017.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені за період з 11.05.2017 по 11.06.2018 в загальній сумі 15193,97 грн., суд дійшов висновку, що відповідний розрахунок здійснено позивачем неправильно. Так, позивачем не враховано приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, а тому не вірно визначено період часу, протягом якого мало місце прострочення відповідачем зобов'язання по оплаті спірних послуг та можливе нарахування пені, а відповідно, не вірно визначено і суму пені до стягнення з відповідача.

Оскільки розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно здійснив розрахунок пені (за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга"), не виходячи при цьому за межі визначеного судом періоду часу нарахування пені (з 11.05.2017 по 11.11.2017), та визначив загальну суму пені в розмірі 6243,84 грн.

З огляду на здійснений судом розрахунок пені, вимоги позивача про стягнення з відповідача 15193,97 грн. пені є обґрунтованими лише в сумі 6243,84 грн.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати вартості спірних послуг, позивачем заявлено до стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 6394,74 грн. інфляційних втрат та 1591,70 грн. 3% річних за період з 11.05.2017 по 11.06.2018 (згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних (за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга"), судом встановлено, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до вимог чинного законодавства України та встановлених обставин справи, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 6394,74 грн. інфляційних втрат та 1591,70 грн. 3% річних за період з 11.05.2017 по 11.06.2018 є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем до винесення рішення у даній справі було заявлено про застосування позовної давності, про що безпосередньо зазначено у відзиві на позовну заяву, поданому 31.05.2015 через відділ діловодства суду, а саме: відповідач просив застосувати позовну давність до вимог позивача про сплату послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом (автопослуг) на суму 12600,00 грн. (разом з ПДВ), а також щодо нарахованих на цю суму штрафних санкцій та виплат згідно зі ст. 625 ЦК України, а також застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення пені в сумі 13753,29 грн.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Відповідно до ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В той же час, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, слід з'ясувати, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено наявність порушеного права позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як встановлено судом, відповідач повинен був оплатити вартість спірних послуг в сумі 48780,00 грн. протягом періоду з 01.05.2017 по 10.05.2017, а з 11.05.2017 за відповідачем рахується прострочення виконання спірного грошового зобов'язання.

Отже, з 11.05.2017 розпочався перебіг позовної давності як за основними вимогами (про стягнення основного боргу), а так само і за додатковими вимогами (про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 08.05.2018, що підтверджується датою поштового штемпеля підприємства зв'язку на поштовому конверті, в якому позовна заява позивача надійшла до суду, та квитанцією "Укрпошти Експрес" № 628 від 08.05.2018 на наведеному поштовому конверті.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач в межах трирічного строку позовної давності (з 11.05.2017 по 11.05.2020) звернувся до суду з вимогами про стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних.

Крім того, оскільки судом встановлено, що укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, то підстави для застосування строку позовної давності щодо суми 12600,00 грн. (сума з ПДВ, яка за даними Акту вказана як сума "автопослуги") з урахуванням ч. 5 ст. 315 ГК України - у суду відсутні.

Стосовно звернення позивача до суду з вимогою про стягнення пені в межах строку позовної давності для вимог про стягнення пені, то суд взяв до уваги приписи п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", згідно яких в разі якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Таким чином з вимогою про стягнення пені в спірному випадку позивач мав право звернутись до суду за період не більше шести місяців та протягом одного року з моменту невиконання зобов'язання, т.т. протягом одного року з 11.05.2017, а як встановлено судом, фактично звернувся з даним позовом до суду 08.05.2018, а отже без пропуску встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України строку позовної давності для вимог про стягнення пені.

Таким чином, розглянувши спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог позивача про сплату послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом (автопослуг) на суму 12600,00 грн., а також щодо нарахованих на цю суму виплат згідно зі ст. 625 ЦК України, а також до вимог позивача про стягнення пені в сумі 13753,29 грн.

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "АРІЯ" та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" 48780,00 грн. основного боргу, 6243,84 грн. пені, 1591,70 грн. 3% річних, 6394,74 грн. інфляційних втрат. В частині вимог стосовно стягнення пені в сумі 8950,13 грн. позивачу належить відмовити з вищенаведених підстав.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

У позовній заяві позивач навів орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи, зазначивши такі витати: 1762,00 грн. судового збору та 1100,00 грн. інших витрат, пов'язаних з розглядом справи (витрати на відрядження представника позивача, зокрема, компенсація проїзду, поштові витрати). Також, у відповіді на відзив позивач зазначив, що станом на 10.06.2018 він поніс витрати, пов'язані з розглядом справи, а саме поштові витрати, пов'язані із направленням позовної заяви відповідачу та направлення позовної заяви до суду, розмір таких витрат збільшився на 66,00 грн., що підтверджується чеками "Укрпошти". Разом з тим, у судовому засіданні 03.07.2018 позивач підтвердив понесені ним поштові витрати у сумі 66,00 грн. і саме таку суму просив стягнути з відповідача.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи до суду не подав.

Відповідно ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведені приписи частини 1 статті 129 ГПК України та часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача в сумі 1542,85 грн., а на позивача - в сумі 219,15 грн.

Щодо підстав для покладення на відповідача інших витрат (а саме витрат на відрядження представника позивача та поштових витрат), суд зазначає таке.

Частиною 5 статті 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд звертає увагу, що фактично позивачем визначено загальну суму 1100,00 грн. "інших витрат, пов'язаних з розглядом справи - витрат на відрядження представника позивача, зокрема, компенсація проїзду, поштові витрати". При цьому у відповіді на відзив доповнено, що розмір таких витрат збільшився на 66,00 грн., що підтверджується чеками "Укрпошти".

Судом встановлено, що матеріали справи містять докази здійснення позивачем витрат в сумі 66,00 грн. на пересилання поштової кореспонденції відповідачу та до Господарського суду міста Києва, які пов'язані з розглядом даної справи.

Враховуючи наведені приписи частин 4, 5 статті 129 ГПК України та часткове задоволення позовних вимог, здійснені позивачем витрати на пересилання поштової кореспонденції в сумі 66,00 грн. покладаються на відповідача.

Щодо витрат на відрядження представника позивача, то розмір цих витрат позивачем фактично не визначений та не обґрунтований жодними належними, допустимими і достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 ГПК України, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладення таких витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" (01021, м. Київ, Кловський Узвіз, будинок 7-А, офіс 8-5; ідентифікаційний код 36858306) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна компанія "АРІЯ" (36007, Полтавська обл., м. Полтава, провулок Шевченка, будинок 7-А, ідентифікаційний код 23560575) 48780,00 грн. (сорок вісім тисяч сімсот вісімдесят гривень 00 коп.) основного боргу, 6243,84 грн. (шість тисяч двісті сорок три гривні 84 коп.) пені, 1591,70 грн. (одну тисячу п'ятсот дев'яносто одну гривню 70 коп.) 3% річних, 6394,74 грн. (шість тисяч триста дев'яносто чотири гривні 74 коп.) інфляційних втрат, 1542,85 грн. (одну тисячу п'ятсот сорок дві гривні 85 коп.) судового збору, 66,00 грн. (шістдесят шість гривень 00 коп.) витрат, пов'язаних з розглядом справи.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 05.07.2018.

Суддя Гумега О.В.