ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 5011-58/14165-2012

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О.О. Мамалуй - головуючий, Л.В. Стратієнко, І.В. Ткач

за участю секретаря судового засідання - Н.С. Руденко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Київські каштани"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018р.

у складі колегії судів: С.О. Алданова - головуючий, Б.О. Ткаченко, А.І. Мартюк

та на рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2016р.

у складі колегії судів: О.В. Марченко - головуючий, В.В. Бондарчук, Л.В. Прокопенко

за позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Київські каштани"

до Київської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація;

2. Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва";

3. Департамент комунальної власності м. Києва

про визнання недійсним пункту 119 таблиці 2 "Культура і мистецтво" до додатку 10 до рішення Київської міської ради від 27.10.2011р. №397/6613

за участю представників учасників:

позивача: не з'явилися

відповідача: не з'явилися

третьої особи-1: не з'явилися

третьої особи-2: не з'явилися

третьої особи-3: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Київські каштани" (далі - ОСББ "Київські каштани", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач) про визнання недійсним п. 119 таблиці 2 "Культура і мистецтво" додатку 10 до рішення Київської міської ради від 27.10.2011р. №397/6613 "Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 02.12.2010р. №284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності допоміжних приміщень, площею 289,3 м.кв. будинку №8-Б по вул. Пушкінській в м. Києві.

Позовні вимоги мотивовані порушенням Київською міською радою права власності власників квартир житлового будинку № 8-Б по вул. Пушкінській в м. Києві, набуте ними на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", прийняттям рішення від 27.10.2011р. про внесення змін та доповнень до таблиці 2 "Культура і мистецтво" додатку 10 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010р. №284/5096, оскільки спірні приміщення належать до допоміжних приміщень і є власністю власників квартир будинку.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.03.2016р. у справі №5011-58/14165-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018р., відмовлено у задоволенні позову.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не підтверджено документально статус спірних приміщень як допоміжних, а на момент виникнення відносин (прийняття спірного рішення), вказані приміщення перебували у комунальній власності.

Суд апеляційної інстанції посилається на те, що на виконання рішення Київської міської ради від 27.10.2011р. №397/6613 "Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 02.12.2010р. №284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва", під час розгляду справи у суді відповідачем у справі було зареєстроване право власності (форма власності - комунальна) на відповідні групи нежитлових приміщень, загальною площею 283,3 кв.м. Вказане рішення відповідача, в частині, що стосується прав та обов'язків учасників справи, що розглядається, є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Апеляційний господарський суд вказує на те, що скасування такого рішення в частині заявлених позовних вимог не породжує правових наслідків для власника майна - Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, оскільки в останньої під час розгляду справи в суді вже виникло право власності на майно.

Судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги висновок судової експертизи, оскільки з висновку експерта, а також з його роз'яснень у судовому засіданні неможливо дійти беззаперечного висновку про те, що спірні приміщення є допоміжними, оскільки експертом не надано вичерпних та однозначних відповідей на поставлені питання. Крім того, з висновку вбачається, що експерту не було забезпечено доступ до всіх приміщень будинку.

Щодо наявного в матеріалах справи висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30.04.2014р. №4392/13-43 із зазначенням, зокрема, про неможливість визначення функціонального призначення спірних приміщень, суд апеляційної інстанції зазначив, що викладені у ній висновки є аналогічними до висновків експертизи, проведеної під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції і не дають вичерпних відповідей на поставлені питання.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

ОСББ "Київські каштани", не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги висновок експерта, за результатами проведення експертизи, якою однозначно встановлено, що допоміжними приміщеннями будинку є :

- кімнати №№ 2,3,5,6 в групі приміщень №31 площею 50,5 м.кв.;

- кімната №2 в групі приміщень №45 площею 38,3 м.кв.;

- кімната №3 в групі приміщень №46 площею 9,3 м.кв.;

- кімнати №№ 5,7,8,9 в групі приміщень №63 площею 63,1 м.кв.

загальною площею 161, 2 м.кв.

Позивач зазначає, що згідно з висновком експерта, приміщення підвального поверху площею 161,2 м.кв. зі спірних 283,3 м.кв. є допоміжними, а тому не можуть бути віднесені до комунальної власності. Експертом не визнані допоміжними 122,1 м.кв. приміщень, які фактично є коридорами, коморами та санвузлами, тобто є невід'ємними приміщеннями груп приміщень №№ 31, 45, 46, 63.

4. Позиції інших учасників справи

Відзиви чи заперечення на касаційну скаргу учасниками справи не подані.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

Рішенням від 30.08.1971р. № 1431 виконкому Київської міської ради депутатів трудящих "Про хід відселення мешканців з підвалів в Московському, Залізничному і Шевченківському районах" зобов'язано виконкоми відселити громадян, які проживають в підвалах та в напівпідвалах, а звільнені приміщення використовувати як нежилі приміщення для використання під склади, службові приміщення.

Рішенням Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992р. № 26 "Про формування комунального майна міста та районів" затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста, відповідно до якого до комунального майна, що передається у власність Шевченківського району є, зокрема, житловий фонд, вбудовані та прибудовані нежитлові приміщення.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001р. № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва" затверджено перелік об'єктів, що входить до комунальної власності територіальної громади, до якого включено житловий будинок № 8-Б по вул. Пушкінській у Шевченківському районі м. Києва.

16 грудня 2005 року установчими зборами власників квартир будинку № 8-Б по вул. Пушкінській у м. Києві утворено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Київські каштани", яке зареєстровано Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 28.03.2006р. за № 16.

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 1401 від 01.09.2006р. зобов'язано комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківського району в м. Києві здійснити передачу з власного балансу на баланс ОСББ, зокрема житловий будинок по вул. Пушкінська, 8-Б.

Відповідно до акта від 01.10.2006р. на баланс позивача Житлово-експлуатаційною конторою № 1003 комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківського району в м. Києві передано житловий комплекс будинку № 8-Б по вул. Пушкінській.

У п. 2 вказаного акта зазначено відомості про площу будинку, і зокрема, вказано, що на площі 427,8 кв.м. розміщені нежитлові вбудовані приміщення (офіси, контори, художні майстерні), площа допоміжних приміщень складає - 1 071,6 кв.м.

02 грудня 2010 року відповідачем було прийнято рішення № 284/5096, яким припинено чинність додатків 2-12 до рішення Київської міської ради від 27.12.2001р. № 208/1642 та викладено в новій редакції перелік об'єктів, що входить до комунальної власності територіальної громади.

Відповідно до вказаного переліку житловий комплекс по вул. Пушкінська, 8-Б у Шевченківському районі м. Києва не належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Києва.

27.10.2011р. Київською міською радою прийнято рішення № 397/6613, яким внесено зміни до рішення від 02.12.2010р. № 284/5096, зокрема: нежитлові приміщення площею 289,3 м.кв. житлового комплексу по вул. Пушкінська, 8-Б у Шевченківському районі м. Києва внесено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. (аналогічна норма права закріплена ст. 20 Господарського кодексу України).

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції чинній на момент створення Об'єднання), допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушними (с. 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (ст. 55 Конституції).

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004р. № 4 -рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладові, горища, колясочні і т.ін.) передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. Неподільне майно не підлягає відчуженню.

Загальне майно перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку.

Власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим Законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном.

При відчуженні приміщення в жилому будинку право на частку неподільного майна підлягає відчуженню разом з приміщенням без виділення частки в натурі.

Об'єкти права спільної власності на майно можуть бути передані в користування фізичній або юридичній особі або групі осіб у разі, якщо це не пов'язано з порушенням прав і інтересів інших співвласників неподільного та загального майна, які охороняються законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними у судовому порядку.

Позивач зазначає, що спірне рішення відповідача в частині віднесення 289,30 кв.м. нежитлових приміщень до об'єктів комунальної власності порушує права позивача, оскільки спірні приміщення належать до допоміжних приміщень і є власністю власників квартир будинку.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог, вказує на не підтвердження позивачем документально статусу спірних приміщень як допоміжних, а на момент виникнення відносин (прийняття спірного рішення), вказані приміщення перебували у комунальній власності.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення, обмежився посиланнями на те, що у територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, під час розгляду справи в суді вже виникло право власності на це майно. Апеляційним господарським судом не прийнято до уваги висновок експертизи, оскільки останній не містить беззаперечного висновку про те, що спірні приміщення є допоміжними, та експертом не надано вичерпних та однозначних відповідей на поставлені питання.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України (в редакції до 15.12.2017р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 74 ГПК України (в редакції з 15.12.2017р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

Вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд апеляційної інстанції, критично оцінюючи висновок експертизи, не обґрунтував в чому полягає неясність та неконкретний характер, враховуючи зазначення у висновку конкретних номерів приміщень та площ.

Відповідно до ст. 99 ГПК України (в редакції з 15.12.2017р.) суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Згідно зі ст. 107 Господарського процесуального кодексу України, якщо висновок експерта є неповним або неясним, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити додаткову експертизу, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

За наявності сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи тощо) за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, доручивши її проведення іншим експертам.

Таким чином суд апеляційної інстанції не був позбавлений можливості призначити додаткову експертизу, а у разі необхідності нову.

Крім того, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог вказує на те, що скасування рішення Київської міської ради в частині заявлених позовних вимог не забезпечує реального захисту права позивача, крім того, під час розгляду справи у Київської міської ради виникло право власності на спірні приміщення.

Верховний Суд констатує, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення здійснено державну реєстрацію права власності на спірні приміщення, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах.

Тобто результат розгляду позову (у разі наявності підстав для задоволення позову) про визнання спірного рішення ради недійсним вплине на законність правовстановлюючих документів, виданих на підставі зазначеного рішення щодо права власності на спірні приміщення та відновить порушені права позивача.

Частиною 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми процесуального права щодо повноти оцінки доказів та всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, що вимагає направлення справи на новий розгляд. Справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки саме цим судом з'ясовувалось питання та призначалась експертиза стосовно приналежності спірних приміщень.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, проаналізувати докази, що надані сторонами на підтвердження їх вимог та заперечень, визначити приналежність спірних приміщень до нежитлових або допоміжних та їх площу, і в залежності від встановленого та відповідно з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.

8. Судові витрати

Оскільки справа підлягає передачі на новий розгляд до апеляційного господарського суду, то відповідно до вимог ст. 129 ГПК України суд касаційної інстанції не здійснює розподіл судового збору.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Київські каштани" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018р. у справі №5011-58/14165-2012 скасувати.

Справу № 5011-58/14165-2012 направити на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя Л. В. Стратієнко

Суддя І. В. Ткач