ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

02.07.2018 р. Справа № 4/1373-27/206

Суддя Господарського суду Львівської області Горецька З.В. за участю секретаря судового засідання Палюх Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали

скарги: Приватного акціонерного товариства "Львівобленерго" м. Львів,

на дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, м. Львів

у справі № 4/1373-27/206

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Львівобленерго"

до відповідача ПП - суб"єкта підприємницької діяльності Сорокоумової Орисі Василівни

про стягнення боргу 4 389,69 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з»явився

від відповідача: не з»явився

суб»єкт оскарження: не з»явився

Суть спору:

05.06.2018 року на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла скарга ПАТ «Львівобленерго» на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб органу державної виконавчої служби.

Суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття скарги до розгляду.

Ухвалою суду від 18.06.2018 року скаргу прийнято та її розгляд призначено на 02.07.2018 року.

Представники сторін в судове засідання 02.07.2018 року не з»явилися.

Розглянувши скаргу, суд встановив таке.

На виконанні Шевченківського ВДВС з 16 листопада 2015 року перебували наступні виконавчі документи:

- наказ (дублікат) № 4/1373-27/206, виданий 08.08.2005 р. господарським судом Львівської області (далі у тексті - суд) про стягнення з ПП-СПД Сорокоумової О. В. на користь ВАТ "Львівобленерго" 4.389,69 грн. боргу (ВП № 49061135);

- наказ (дублікат) № 4/1373-27/206, виданий судом 08.08.2005 р. про стягнення з цього ж боржника на користь ВАТ "Львівобленерго" 220,00 грн. судових витрат (ВП № 49061050).

Як стверджує заявник, оплати на погашення вказаного боргу станом на 25.05.2018 року відсутні.

Як зазначено в скарзі з листа начальника Шевченківського ВДВС від 19.03.2018 року за №В-8/11539 офіційно стало відомо про винесення державним виконавцем 24.06.2016 року постанов про повернення виконавчого документа стягувачу.

Однак, на адресу стягувага не надходили ні виконавчі документи, ні постанови про їх повернення.

Інформація про скерування цих постанов та виконавчих документів на адресу стягувача у листі начальника Шевченківського ВДВС відсутня. Зокрема, не надано копій документів, які підтверджували б скерування вказаних в/д до певного відділення зв'язку.

У зв'язку з цим, стягувач має підстави вважати, що виконавчі документи є втрачені державним виконавцем або знаходяться в архівних матеріалах відділу ДВС.

З огляду на викладене, представник стягувача звернувся до Шевченківськогоо ВДВС з клопотанням про вчинення необхідних дій для отримання дублікатів 2 (двох) втрачених наказів № 4/1373-27/206, до того ж втрачених повторно.

Станом на 25 травня 2018 року відповідь на це клопотання відсутня.

Таким чином, дії державного виконавця щодо примусового виконання рішення суду, ж, також бездіяльність відповідальних осіб органу ДВС щодо відповідного контролю за виконанням судових рішень є порушенням чинного законодавства України, що спричиняє затягування виконання рішення суду та унеможливлює стягнення заборгованості.

Боржник та відділ, дії якого оскаржуються, письмових заперечень чи пояснень до суду не подали.

З»ясувавши обставини справи, оцінивши матеріали скарги, суд вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити, виходячи з такого.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", надалі - Закон).

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно статті 340 ГПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Частиною 1 ст. 74 Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як встановлено судом, на адресу позивача надійшов лист органу ДВС від 19.03.18 № В-8/1539, в якому повідомляється, що у відділі перебувало виконавче провадження № 49061135 з примусового виконання наказу господарського суду Львівської області від 08.08.2005 року № 4/1373-27/206 про стягнення з ПП СПД Сорокоумової О.В. на користь ВАТ «Львівобленерго» заборгованості у сумі 4 389,69 грн.

24.06.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

Проте постанова від 24.06.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачеві та оригінал наказу господарського суду Львівської області від 08.08.2005 року № 4/1373-27/206 на адресу стягувача не надходили. Копія вказаної постанови не додана і до листа органу ДВС від 19.03.2018 року. Також не надано доказів поштового відправлення вказаної постанови разом з оригіналом виконавчого документа на адресу стягувача.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно зч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

В листі органу ДВС від 19.03.2018 року не зазначено, що постанова про повернення виконавчого документа та сам оригінал вищевказаного наказу господарського суду на адресу стягувача надіслані рекомендованою кореспонденцією. Будь-яких підтверджуючих доказів надіслання стягувачу вищевказаних документів рекомендованою кореспонденцією органом ДВС не надано.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарським процесуальним кодексом України визначено вимоги до належності, допустимості, достатності та достовірності доказів. Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.76). Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.78). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79).

На підтвердження невчинення державним виконавцем всіх дій у процесі виконавчого провадження скаржником не наведено належних обґрунтувань та не подано жодних доказів. Натомість із долученої копії листа не вбачається вжиття державним виконавцем заходів, спрямованих на відправлення постанови стягувачу, але скаржником не доведено факту їх невчинення.

Суд звертає увагу, що у зв'язку з ненаданням органом державної виконавчої служби матеріалів виконавчого провадження суд позбавлений можливості дослідити наявність чи відсутність відповідного доказу про відправлення стягувачу виконавчого документа разом із постановою від 24.06.2016 року.

Із прохальної частини скарги вбачається, що скаржник просить суд

зобов'язати начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований дєгі виконавець (виконавці) Шевченківського ВДВС, здійснити перевірку маї відповідних виконавчих проваджень, а також рішень та дій державного вні (виконавців) щодо виконання наказів господарського суду Львівської об.і 08.08.2005 р. у справі № 4/1373-27/206 в межах повноважень, наданих законодавством, про що письмого повідомити суд та стягувача;

у випадку втрати наказів № 4/1373-27/206 від 08.08.2005 р., зобов'язати де виконавця провести дії, необхідні для отримання дублікатів втрачених в; документів.

Суд звертає увагу скаржника на те, що із змісту заявленої скарги можна зробити висновок про можливе порушення прав стягувача державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження, проте, виходячи із прохальної частини скарги, суд дійшов до висновку про необґрунтованість скарги, зважаючи на те, що суд не вправі зобов»язувати орган ДВС здійснювати перевірку матеріалів виконавчого провадження, адже це не входить до повноважень суду. Суд зазначає, що Законом України «Про виконавче провадження» чітко визначено коло осіб, які мають право перевірити законність виконавчого провадження.

Вимога про зобов»язання виконавця вчинити дії по отриманю дублікатів наказів в разі їх втрати не підтверджена належними та допустимии доказами. Сам скаржник заявляючи таку вимогу, посилається на припущення.

Відповідно до ст. 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 234, 235, 340, 341, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Львівської області

постановив:

У задоволенні скарги ПАТ «Львівобленерго» на дії (бездіяльність) державного виконавця у справі №4/1373-27/206 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 235 ГПК України.

Ухвала підлягає оскарженню в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 05.07.2018 року.

Суддя Горецька З. В.