ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/2377/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників справи:

від ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" - Шерстньова О.С. за довіреністю;

Інші представники учасників процесу у судове засідання не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ПІВНІЧТРАНС"

на рішення господарського суду Одеської області від 26.03.2018 р. (суддя Гуляк Г.І.) вступну та резолютивну частину якого проголошено у судовому засіданні о 12:03 у м. Одесі, просп. Шевченка, 29. Повний текст складено 02.04.2018 р.

по справі №916/2377/17

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до Публічного акціонерного товариства "ПІВНІЧТРАНС"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2

про стягнення 49500 грн.

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2017 р. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - ПрАТ "СК "ПЗУ Україна") звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ПІВНІЧТРАНС" (далі - ПАТ "ПІВНІЧТРАНС") в якому просило стягнути з відповідача на свою користь 49500 грн. відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" пославшись на укладений між сторонами договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначив, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія, який є працівником ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" було завдано шкоди транспортному засобу, власник якого звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 49500 грн. На підставі викладеного та посилаючись на приписи ст.ст. 979, 1166, 1187, 1188 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач вважає, що ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" має відшкодувати шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.10.2017 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2.

Рішенням господарського суду Одеської області від 26.03.2018 р. позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 49500 грн.

В мотивах оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції зазначив, що у грудні 2014 автомобілем "DACIA Logan", що належить ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" під керуванням ОСОБА_2 скоєна дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "DAEWOO-CHEVROLET Aveo", в результаті якої автомобіль "DAEWOO-CHEVROLET Aveo" отримав механічні ушкодження. Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.03.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєні дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до страхового акту, потерпілому власнику автомобіля "DAEWOO-CHEVROLET Aveo", нараховане страхове відшкодування в сумі 49500 грн., яке було сплачено позивачем на користь потерпілого. Посилаючись на приписи ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. ст. 990, 1166, 1172, 1187, 1188 ЦК України суд першої інстанції визнав позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 49500 грн. обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Не погодившись з означеним судовим рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Одеської області по справі №916/2377/17 від 26.03.2018 року та прийняти нове рішення, за яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а судові витрати покласти на позивача.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому при винесенні рішення судом не були повно та всебічно з'ясовані та перевірені всі фактичні обставини справи, не були доведені обставини справи, що мають значення, і які суд вважав встановленими, не були об'єктивно оцінені докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, а тому вказане судове рішення підлягає скасуванню за наступними обставинами.

Так апелянт зазначає, що у судовому рішенні суд першої інстанції посилається на укладений між сторонами договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс. Разом з цим, як зазначає апелянт, предметом страхування за цим полісом було саме страхування відповідальності, а не майнове страхування автомобіля «Dacia Logan», як вказано судом в описовій частині рішення.

На думку апелянта місцевим господарським судом також не взято до уваги, що відповідно до приписів ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів має право подати регресний позов лише за вичерпним переліком, встановленим даною нормою, проте, у позовній заяві та у оскаржуваному судовому рішенні відсутнє жодне посилання на конкретний випадок, визначений вказаною статтею, який би надав право страховику регресної вимоги до страхувальника.

Скаржник зазначає, що не зважаючи на його пояснення та доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву, суд не вірно та помилково дійшов неправомірного висновку про те, що позивач у даному спорі має право регресної вимоги до винної особи, посилаючись на норми законодавства на ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України, якими встановлюється право страховика, який виплатив страхове відшкодування лише за договорами майнового страхування (на практиці це договори «КАСКО») пред'явити право вимоги до особи, яка відповідальна за заподіяний збиток. На думку апелянта, судом не прийнято до уваги те, що дані норми законодавства не регулюють правовідносини, які сталися за договорами страхування відповідальності, і які є предметом по даному спору, і не можуть бути підставою для стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки даний вид страхування (ОСЦПВ) і був впроваджений саме для захисту майнових інтересів страхувальників (винних осіб).

Посилаючись на приписи ст. 1192 ЦК України апелянт зазначає, що оскільки позивачем не надані до суду належні докази та документи про реальну вартість витрат на відновлення автомобіля, суд безпідставно дійшов до висновку щодо підтвердження суми вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу. За твердженням апелянта, наданий позивачем, в підтвердження розрахунку виплаченого страхового відшкодування, звіт від 23.02.2016 містить недоліки, а саме складений за відсутністю представників заінтересованих осіб, до даного звіту не надано всіх додатків, не надано документів щодо кваліфікації експерта, який проводив огляд та складав звіт. До того ж, як вказує скаржник, у даному звіті експерт визнав пошкоджений автомобіль фізично знищеним, а тому й розрахунок страхового відшкодування необхідно було проводити за формулою та порядком, які визначені в Законі України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Також за твердженням скаржника, надана позивачем ремонтна калькуляція №1381-V від 23.0.2016 р. (система Audatex) не завірена жодною уповноваженою особою, і в багатьох позиціях «запасні частини» у графі вартість стоїть позначка «*», що говорить про те, що дані введені вручну користувачем системи, про що зазначено в самій калькуляції. Також, в калькуляції вказано про те, що ціна (на запчастини) включає в себе 20% ПДВ - тобто сума матеріальної шкоди при розрахунку вартості запчастин «завищена» експертом на 20% ПДВ, без підтвердження належної оплати даного податку на додану вартість. Звіт №5269/03/16 від 07.03.2016 р. (ТОВ «Сател Груп», оцінщик Новицький В.А.), в якому визначено ринкову вартість пошкодженого транспортного засобу у розмірі 41200 грн. на підставі аукціону ТОВ УПП «АВТО онлайн Україна» за 6 пропозиціям, які не надані до матеріалів справи та до вказаного звіту. До даного Звіту також не надано протоколу огляду транспортного засобу та кваліфікаційних документів експертної установи та оцінщика.

Апелянт відзначає, що незважаючи на вказані недоліки та зауваження, суд не взяв їх до уваги, не надав належної оцінки кожному документу у матеріалах справи, і натомість безпідставно прийняв розрахунки суми страхового відшкодування, які були проведені страховою компанією на підставі вищевказаних звітів.

Крім того, як стверджує апелянт, відповідно до наданої позивачем копії заяви потерпілого у графі «форма виплати відшкодування» заявником обрано варіант «за системою «Аваль-Експрес», при цьому жодного зазначення рахунку отримувача, найменування банку та інші банківські реквізити, на які потрібно перерахувати страхове відшкодування не вказано і будь-яких документів з боку позивача, які б могли підтвердити волевиявлення постраждалої особи або погодження із Страховиком не надано до позовної заяви.

За твердженням скаржника, у наданому позивачем на факту оплати страхового відшкодування платіжному дорученні отримувачем платежу є АТ «Райффайзен Банк Аваль», на дорученні відсутній електронний підпис банку, а призначення платежу можливо змінити/або повернути платіж, як помилково відправлений в письмовому порядку, за листом відправника платежу. До того ж апелянт зазначає, що в розпорядженні на виплату страхового відшкодування вказано, що страхове відшкодування отримує через касу СК «ПЗУ Україна».

Посилається скаржник й на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, за твердженням апелянта, в описовій частині рішення, суд не вірно вказує на обставини справи, не зазначає докази та доводи обох сторін, не вірно зазначає про те, що оригінали поданих позивачем доказів були надані до огляду в судовому засіданні, оскільки представник позивача не брав участі у судових засіданнях, та просив суд розглянути без його участі, не взяв до уваги те, що повноваження представника позивача не підтверджені належними чином, а саме відсутній наказ про прийняття головного юрисконсульта ТДВ «Інтер-Ріск Україна» ОСОБА_5, яким був підписаний позов.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.04.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2377/17 за апеляційною скаргою ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" на рішення господарського суду Одеської області від 26.03.2018 р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 призначено справу до розгляду на 13.06.2018 р.

30.05.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" в якому останнє просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

У своїх запереченнях позивач зазначає, що судом першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів та з урахуванням приписів чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, прийнято законне та обґрунтоване рішення, а доводи викладені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Так позивач зазначає, що у постанові Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.03.2016, якою визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення водія відповідача ОСОБА_2, встановлено що причиною дорожнього-транспортної пригоди стала невідповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. За твердженням позивача, ним було відшкодовано на користь потерпілого страхове відшкодування у розмірі 49500 грн., а тому позивач у відповідності до приписів ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" має право на подання регресного позову.

У судовому засіданні від 13.06.2018 оголошувалась перерва до 25.06.2018, про що повноважного представника ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" повідомленого під розписку, а позивача та третю особу ухвалою суду від 13.06.2018.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №701 від 22.06.2018 р. призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв'язку із звільненням ОСОБА_7 з посади судді у відставку відповідно до рішення ВРП від 14.06.2018.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2018 р. для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "ПІВНІЧТРАНС" на рішення господарського суду Одеської області від 26.03.2018 р. у справі №916/2377/17 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.06.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ПІВНІЧТРАНС" на рішення господарського суду Одеської області від 26.03.2018 р. у справі №916/2377/17 з призначеним розглядом на 25 червня 2018 року об 11:00 год. прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

У судовому засіданні від 25.06.2018 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Інші представники учасників провадження у судове засідання не з'явились, про причини нез'явлення суд не повідомили, хоча повідомлялись належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2015 між ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" (страховик) та ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" (страхувальник) було укладено договір-поліс №АЕ/3235483 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у відповідності до якого страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом) (т.1, а.с. 43).

Строк дії полісу з 30.09.2015 по 29.09.2016 включно. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, зокрема, за шкоду заподіяну майну 50000 грн.

Забезпеченим транспортним засобом є Dacia Logan, номерний знак НОМЕР_1, рік випуску 2006, номер кузова НОМЕР_2.

09.02.2016 до ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" звернувся водій автомобіля НОМЕР_3 ОСОБА_8 із заявою про настання страхового випадку в якому зазначив, що 1 лютого 2016 року в місті Одеса трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_3 (постраждалий в ДТП) та забезпеченого автомобіля "DACIA Logan", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, під керуванням працівника ВАТ "ПІВНІЧТРАНС" ОСОБА_2 (т.1, а.с. 48-50).

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.03.2016 у справі №504/739/16-п визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (т.1, а.с. 61-62).

Відповідно до наданого позивачем звіту №5269/03/16 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля НОМЕР_5, що був здійснений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» на замовлення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» ринкова вартість пошкодженого легкового автомобіля НОМЕР_5 складає 41 200 грн. (т.1, а.с. 64-79).

У відповідності до звіту №0464/16 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля НОМЕР_5 пошкодженого в результаті ДТП, що був здійснений фізичною особою-підприємцем Хоменко В.В., вартість матеріального збитку, заподіяного власникові автомобіля НОМЕР_5 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди станом на 22.02.2016 складає 161 225 грн. (т.1, а.с. 80-101).

З урахуванням наведеного, на підставі заяви потерпілої особи - ОСОБА_8, а також з урахуванням ліміту на виплату страхового відшкодування, що визначена у полісі №АЕ/3235483, а саме 50000 грн. на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну за мінусом франшизи у розмірі 500 грн., позивач здійснив виплату страхового відшкодування потерпілому у розмірі 49500 грн., що підтверджується страховим актом №UA020/L01/01 від 13.04.2016 (т. 1, а.с. 102) та платіжним дорученням №41410 від 14.04.2016 (т.1, а.с. 63).

Позивач звертався до ПАТ "ПІВНІЧТРАНС" з регресною вимогою, однак остання залишена без задоволення (т.1, а.с. 105-109).

Судом першої інстанції позовні вимоги визнано обґрунтованими та задоволено в повному обсязі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з наступних підстав.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровця, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Приписами Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою (ст. 9, 22-31, 35, 36).

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з пп. "г" п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ч. ч. 2 - 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Отже, за змістом ст. 1187 Цивільного кодексу України суб'єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка фактично володіє об'єктом підвищеної небезпеки як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених ч. 4 ст. 1187 Цивільного кодексу України. При цьому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Крім загальних підстав, необхідних для виникнення деліктної відповідальності за даною нормою необхідні спеціальні обов'язкові підстави: для першого випадку - виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків; у другому випадку - виконання підрядником завдання замовника; у третьому - здійснення підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Правовий зв'язок юридичної або фізичної особи з працівником втілюється у трудових відносинах та у відносинах служби (працівники Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України і військовослужбовців Збройних сил України та інших військових формувань) незалежно від характеру - постійні, тимчасові, сезонні або виконання іншої роботи за трудовим договором (ч. 1 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Покладення обов'язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю. Тобто юридична або фізична особа реалізує свою цивільну праводієздатність, зокрема, деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридичне сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею не укладено цивільно-правовий договір.

Таким чином відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв'язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14).

Як вбачається з наявного у матеріалах справи подорожнього листа від 01.02.2016, водій ОСОБА_2 будучи працівником відповідача керував транспортним засобом "DACIA Logan", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 під час виконання ним службових обов'язків (т.1, а.с. 47).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 вчинив ДТП під час використання ним службового автомобіля у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків, а тому з урахуванням правил п. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідати за заподіяну шкоду повинен відповідач.

Як вже зазналося вище, згідно з пп. "г" п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Нормами статті 124 КУпАП передбачено, що порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Згідно п. 31.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Пунктом 2.3. Правил дорожнього руху передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний, зокрема, перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

Отже, з урахуванням викладеного, водій транспортного засобу "DACIA Logan", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_2 будучи учасником дорожнього руху, який зобов'язаний знати і неухильно виконувати вимоги правил безпеки руху, перед виїздом повинен перевірити і забезпечити технічно справний стан закріпленого за ним транспортного засобу, який має відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, а також правил експлуатації.

Разом з цим, Комінтернівським районним судом Одеської області у постанові від 25.03.2016 у справі №504/739/16-п встановлено, що 01.02.2016 о 16:00 ОСОБА_2 на 19км+750 м а/д М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» керуючи автомобілем DACIA Logan, д/з НОМЕР_4, не стежив за технічним станом транспортного засобу, допустив зниження тиску повітря в лівій передній шині переднього лівого колеса, втратив контроль над рухом транспортного засобу, внаслідок чого виїхав на смугу для зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем CHEVROLET, д/з НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_8, який рухався зустрічному напрямку. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Отже встановлені районним судом обставини свідчать про те, що дорожньо-транспортна пригода, яку спричинив працівник відповідача ОСОБА_2, керуючи забезпеченим на підставі страхового полісу №АЕ/3235483 від 29.09.2015 автомобілем "DACIA Logan", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, що належить відповідачу, визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

З аналізу статті 1191 Цивільного кодексу України та статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що страховик має право зворотної вимоги (регресу) до страхувальника лише у розмірі виплаченого страхового відшкодування потерпілій особі.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що позивач, як страховик винної у ДТП особи, зобов'язаний відшкодувати оцінену шкоду, що визначається з урахуванням реальної вартості втраченого або пошкодженого майна чи робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, така вартість майна або відновлювальних робіт може бути визначена експертним шляхом.

Згідно з звітом №5269/03/16 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля НОМЕР_5, що був здійснений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Сател Груп» на замовлення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» ринкова вартість пошкодженого легкового автомобіля НОМЕР_5 складає 41 200 грн. (т.1, а.с. 64-79).

Колегія суддів не приймає заперечення апелянта щодо відсутності у даному звіті додатків, а саме пропозицій по купівлі автомобіля, протоколу огляду транспортного засобу та кваліфікаційних документів експертної установи та оцінщика, оскільки дані документи не зазначені у даному звіті як додатки.

Відповідно до наявного у матеріалах справи звіту №0464/16 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля НОМЕР_5 пошкодженого в результаті ДТП, що був здійснений фізичною особою-підприємцем Хоменко В.В., визначено, що вартість відновлювального ремонту складає 165786,91 грн., вартість матеріального збитку 161225 грн., ринкова вартість КТЗ 161225 грн. (т.1, а.с. 80-101).

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що позивачем не надано до даного звіту кваліфікаційних документів експерта Хоменко В.В., який проводив огляд та складав звіт, оскільки у звіті міститься посилання на наявність у ФОП Хоменко В.В. свідоцтва оцінювача МФ №6912 від 16.05.2009 р., свідоцтва про підвищення кваліфікації МФ №216-ПК від 17.02.2015, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №7522 від 10.06.2009. Судова колегія також відзначає, що на офіційному веб-сайті Фонду державного міститься відкритий доступ до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності. Згідно інформації, що міститься у даному реєстрі Хоменко Владислав Валерійович є оцінювачем та має відповідне свідоцтво.

Не заслуговують на увагу й посилання апелянта на те, що протокол огляду транспортного засобу від 22.02.2016 проведений та складений за відсутності представників заінтересованих осіб, зокрема, не викликався другий учасник ДТП, власник транспортного засобу та/або їх представник, та підписаний не всіма учасниками огляду.

Так оцінка вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля НОМЕР_5 пошкодженого в результаті ДТП, проводилась ФОП Хоменко В.В. на підставі заяви ПрАТ "СК "ПЗУ Україна".

Відповідно до протоколу огляду колісного транспортного засобу (т.1, а.с. 99-100) останній підписано власником транспортного засобу, представником страхової компанії та оцінювачем.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду зазначає, що апелянтом не наведено жодного нормативно-правового акту згідно якого присутність власника транспортного засобу та/або його представника при огляді колісного транспортного засобу є обов'язковою.

Не знайшли свого підтвердження й посилання апелянта на те, що ремонтна калькуляція №1381-V від 23.06.2018 не завірена жодною уповноваженою особою, яка її формувала, оскільки як вбачається з означеної ремонтної калькуляції (т.1, а.с. 92-96) остання містить підпис та печатку суб'єкта оціночної діяльності Хоменко В.В.

Не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги й посилання апелянта на те, що пошкоджений транспортний засіб CHEVROLET AVEO реєстраційний номер НОМЕР_6 у відповідності до звіту №0464/16 необхідно вважати фізично знищеним, а тому й розрахунок страхового відшкодування проводити за формулою та порядком, які визначені ст.30.2. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Так у відповідності до приписів ст. 30 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У відповідності до звіту №0464/16 ринкова вартість CHEVROLET AVEO реєстраційний номер НОМЕР_6 на момент ДТП складає 161225 грн. Згідно з звітом №5269/03/16 ринкова вартість пошкодженого автомобіля НОМЕР_5 складає 41200 грн. Отже різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди складає 120025 грн. (161225 грн. - 41200 грн.). Разом з цим, власнику пошкодженого транспортного засобу позивачем було відшкодовано 49500 грн., що є менше ані ж різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування якої передбачено у разі визнання транспортного засобу фізично знищеним.

Полісом №АЕ/3235483 від 29.09.2015 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів встановлено страхову суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, зокрема, за шкоду заподіяну майну 50000 грн.

Згідно з страховим актом №UA020/L01/01 від 13.04.2016 загальний розмір страхового відшкодування згідно полісу №АЕ/3235483 29.09.2015 становить 49500 грн. (50000 грн. - 500 грн. франшиза).

У відповідності до наявного у матеріалах справи платіжного доручення №41410 від 14.04.2016 ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" було перераховано на користь ОСОБА_8 страхове відшкодування у розмірі 49500 грн. (т.1, а.с. 63).

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на відсутність у заяві потерпілого про настання страхового випадку рахунку отримувача, найменування Банку та інших банківські реквізити, на які потрібно перерахувати страхове відшкодування, а також на те, що у платіжному дорученні, що надано позивачем на підтвердження виплати страхового відшкодування отримувачем платежу є АТ «Райффайзен Банк Аваль», на дорученні відсутній електронний підпис банку, а призначення платежу можливо змінити/або повернути платіж, як помилково відправлений та на те, що в розпорядженні на виплату страхового відшкодування вказано, що страхове відшкодування потерпілий отримує через касу СК «ПЗУ Україна» з наступних підстав.

Так у відповідності до наданого позивачем платіжного доручення №41410 від 14.04.2016 у призначенні платежу зазначено наступне: страхове відшкодування (ОСОБА_8, пасп. НОМЕР_8, ІПН НОМЕР_7), за договором АЕ3235483 від 29.09.2015. На даному платіжному дорученні міститься печатка та підпис банківської установи. Також на даному платіжному доручені міститься надпис АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, виконано, 15.04.2016, код банку 380805, електронний підпис є коректним (т.1, а.с. 63).

Апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження того, що ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" змінювалось призначення платежу або було здійснено повернення платежу, як помилково відправленого.

Щодо посилання скаржника на те, що в розпорядженні на виплату страхового відшкодування вказано про отримання потерпілим відшкодування через касу СК «ПЗУ Україна», колегія суддів відзначає, що у розпорядженні №UA020/L01/01 (т. 1, а.с. 103) визначені способи отримання страхового відшкодування, одним з яких є отримання через касу СК «ПЗУ Україна», у той час як потерпілим ОСОБА_8 такий спосіб отримання страхового відшкодування не визначався. Разом з цим, ОСОБА_8 обрано спосіб перерахунку страхового відшкодування через систему «Аваль-Експрес» та зазначено паспортні дані та ІПН. Судова колегія відзначає, що у відповідності до даних, що містяться на офіційному веб-сайті АТ «Райффайзен Банк Аваль», система «Аваль-Експрес» є однією з послуг АТ «Райффайзен Банк Аваль» через який й було здійснено перерахування ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" коштів на користь ОСОБА_8

Не знайшли свого підтвердження й посилання скаржника на те, що у оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції з посиланням на приписи ст. 27 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 993 ЦК України дійшов необґрунтованого висновку щодо відшкодування шкоди за договорами майнового страхування, оскільки предметом страхування за полісом було саме страхування відповідальності, до якого не застосовуються вказані приписи законодавства. Так колегія суддів відзначає, що зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що місцевий господарський суд не посилався на вказані апелянтом приписи законодавства та не робив висновку щодо відшкодування позивачем шкоди за договором майнового страхування. Натомість місцевий господарський суд послався на приписи ст.ст. 7, 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 990 ЦК України, які регулюють страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Спростовуються наявними матеріалами справи й твердження апелянта щодо відсутності повноважень у представника позивач на підсипання позовної заяви, оскільки у відповідності до довіреності №798 від 13.11.2014 (т.1, а.с. 110) ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" уповноважено головного юрисконсульта відділу юридичного супроводу та регресної вимоги ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» ОСОБА_5, зокрема, звертатись та представляти інтереси ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" в судових органах всіх інстанцій з правами передбаченими для позивача, в тому числі підписувати, подавати та підтримувати позови. Довіреність є дійною до моменту її відкликання (скасування). Отже позовну заяву підписано повноважним представником ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" - ОСОБА_5

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апелянтом не наведено.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що наведені у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 26.03.2018 р. у справі №916/2377/17 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 26.03.2018 р. у справі №916/2377/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 27.06.2018 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Мишкіна М.А.