ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2018 р.Справа № 922/1310/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Закопайло О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

позовом Харківської міської ради, 61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, код 04059243
до Фізичної особи - підприємця Горб Олександр Іванович, 61103, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1
про стягнення 13 270,36 грн.
за участю представників:

за участю представників:

позивача - Білов О.О. за довіреністю № 08-21/50/2-18 від 04.01.2018

відповідача - Горб О.І. особисто

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Горба Олександра Івановича безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у 13 270,36 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762,00 грн. просить покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує наступне.

Згідно інформаційної довідки з єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Горб О.І. з 17.10.1996 зареєстрований як фізична особа - підприємець.

ФО-П Горб О.І. використовує земельну ділянку площею 0,0025 га по Білгородському шосе, 10 у м. Харкові без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України.

Відповідно до вказаної інформаційної довідки, листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 27.12.2017 № 8475/0/225-17 речові права Відповідача на земельну ділянку по Білгородському шосе, 10 у м. Харкові не зареєстровані.

Отже, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням ст.ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України земельна ділянка площею 0,0025 га перебуває у власності територіальної громади міста Харкова.

Відповідач у період з 01.05.2015 по 30.04.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти.

Ухвалою суду від 21.05.2018 було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 18.06.2018 з повідомленням сторін.

06.06.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх. № 16408) відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову вказуючи на те, що за адресою Білгородське шосе, 10, в місті Харкові, розташована будівля, що перебуває у власності (користуванні) кількох юридичних та фізичних осіб, а законодавство не передбачає можливості оформлення земельної ділянки в оренду під частиною будівлі (споруди). Така можливість передбачена лише для всієї будівлі (споруди). Тому єдиною підставою для справляння з власника частини будівлі (споруди) плати за землю є справляння земельного податку на підставі п. 286.6 ст. 286 ПК України.

Відповідач вважає, що позовна заява та додані до неї матеріали не містять доведення наявності жодного з елементів складу цивільного правопорушення.

11.06.2018 відповідачем подано заяву в якій останній просить суд зупинити провадження у справі № 922/1310/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 629/4628/16-ц на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України.

Ухвалою суду від 18.06.2018 було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі.

Позивачем надано відповідь на відзив відповідача (вх. № 17417 від 18.06.2018) в якій позивач не погоджується з доводами відповідача, вважає, що з моменту виникнення права власності у відповідача на нерухоме майно, виник й обов'язок укласти та зареєструвати договір оренди земельної ділянки.

25.06.2018 від відповідача до суду надійшла заява про закриття провадження по справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. В обґрунтування своєї заяви, відповідач вказує на те, що фізична особа - підприємець може бути відповідачем у господарському суді лише у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням нею господарської діяльності. Спори про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати до юрисдикції господарських судів не віднесені.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Ст. 20 ГПК України визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів. Зокрема, згідно ч. 1 вказаної статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач є Фізичною особою - підприємцем, будівля, яка знаходиться на спірній земельній ділянці, та яку, як стверджує позивач, використовує відповідач не є житловим будинком.

Відповідач в своїй заяві зазначає, що позивачем не доведено, що відповідач використовує земельну ділянку у своїй господарській діяльності, або що веде свою господарську діяльність у спірному нежитловому приміщенні.

При цьому, відповідачем й не надано суду доказів, що підтверджували б зворотне.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для закриття провадження по справі та вважає вказану заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Також відповідачем надані заперечення на відповідь позивача на відзив на позовну заяву (вх. №18291 від 25.06.2018) згідно яких відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні був присутній особисто. Проти позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 02.07.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та пояснення відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (п. "д" ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України).

За змістом статті 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року №284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

При вирішення даного спору суд прийняв до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує наступне.

Позивач вказує, що ФО-П Горб О.І. використовує земельну ділянку площею 0,0025 га по Білгородському шосе, 10 у м. Харкові без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України.

В обґрунтування чого посилається на те, що Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 08.05.2018 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ФО-П Горб О.І. використовує земельну ділянку площею 0,0025 та по Білгородському шосе, 10 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежилого приміщення № 17 право власності на які зареєстровано за Відповідачем. За результатами обстеження складено акт огляду земельної ділянки.

Дослідивши зазначений акт огляду від 08.05.2018, копія якого було надано позивачем до матеріалів справи, не встановлено факту користування відповідачем спірною земельною ділянкою, не встановлено площі, конфігурації та меж спірної земельної ділянки які використовуються саме відповідачем по справі.

Таким чином, суд не може прийняти зазначений акт як належний та допустимий доказ по справі, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що відповідачем використовується земельна ділянка саме площею 0,0025 га та у зв'язку з чим саме на цю площу позивачем здійснено розрахунок орендної плати.

Також з наданих позивачем матеріалів вбачається, що за адресою Білгородське шосе, 10, в місті Харкові, розташована будівля, що перебуває у власності (користуванні) кількох юридичних та фізичних осіб. Це випливає, зокрема, з акту огляду земельної ділянки (попереднє обстеження) від 08.05.2018 року.

Позивач зазначає, що згідно реєстраційного посвідчення від 24.03.1998 року нежитлове приміщення № 17 в літ. «А-1» загальною площею 13,9 кв.м по Білгородському шосе, 10, зареєстровано за відповідачем.

Однак, як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня інформація про зареєстроване за відповідачем право власності на вказане нежитлове приміщення.

Тому суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідач є власником вказаного приміщення на момент розгляду справи.

З витягу з архіву містобудівної документації міста Харкова, не посвідчена копія якого надана позивачем, неможливо зробити висновок про те, на якому праві і ким за відповідачем зареєстроване спірне приміщення.

Враховуючи, що позивачем не надано до матеріалів справи такого реєстраційного посвідчення, або його належно засвідченої копії, вказана інформація не приймається судом як така, що підтверджує викладені в позовній заяві обставини.

Позивач, також, зазначає, що відповідно до листа КП "Харківське міське БТІ" від 29.12.2017 № 13282 зазначено, що відомості стосовно власників нерухомого майна по Білгородському шосе, 10 у м. Харкові надано не в повному обсязі, оскільки інвентаризаційна справа (1 папка, а саме стосовно Відповідача ФО-П Горба 0.1.) взята на розгляд до служби містобудівного кадастру м. Харкова Харківської міської ради.».

Однак, у вказаному листі, на який посилається позивач, відсутня вказівка про те, що 1 папка, яка взята на розгляд служби містобудівного кадастру, стосуються саме відповідача по справі.

Відповідно ч. 1, ч. 2, ч. 5 та ч. 6 до ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається в підтвердження своїх вимог.

При цьому, суд ураховує правову позицію, висловлену ЄСПЧ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зважаючи на встановлені під час розгляду справи факти та вимоги вищезазначених норм, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з тим, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Враховуючи факт неправильних дій Позивача та відсутність у даній справі підстав для задоволення позову, - судові витрати, згідно з нормою п.9 ч.1 ст.129 ГПК України, покладаються на Позивача.

Керуючись статтями 2, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Харківської міської ради до Фізичної особи - підприємця Горб Олександр Іванович відмовити повністю.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач - Харківська міська рада (, майдан Конституції, 7, м. Харків, 61200).

Відповідач - Фізична особа - підприємець Горб Олександр Іванович (61103, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1).

Повне рішення складено 06.07.2018 р.

Суддя С.А. Прохоров