РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року Справа № 902/1145/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Павлюк І. Ю.

секретар судового засідання Берун О.О.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився;

відповідача: представник не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" від 04.05.2018р. на рішення господарського суду Вінницької області, ухваленого 10.04.18р. суддею Нешик О.С. о 11:48год. у м.Вінниця, повний текст складено 20.04.18р. у справі № 902/1145/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Атлант-36"

про стягнення 9448,21 грн. згідно договору купівлі-продажу.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Атлант-36" заборгованості в сумі 9448,21грн згідно договору купівлі-продажу №820/14-БО-1 від 19.12.2013, у тому числі: 3661,43грн - пені; 431,68грн - 3% річних та 5355,10грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу щодо своєчасної оплати за поставлений позивачем протягом січня 2014 року - грудня 2014 року природний газ на загальну суму 43921,54грн.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 10.04.2018р. у справі №902/1145/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Атлант-36" про стягнення 9448,21грн. згідно договору купівлі-продажу від 19.12.13р., з яких 3661,43грн. - нарахованої пені, 431,68грн. - 3% річних, 5355,10грн. - інфляційних втрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем ОСББ "Атлант-36" надано належні докази на підтвердження слати грошових коштів НАК "Нафтогаз України" 26.01.2015 - 8000,00грн. та 05.02.2015 - 5729,67грн. на р/р 1921. Судом встановлено, що наведені проплати здійснені останнім на виконання договору №820/14-БО-1 від 19.12.2013р. При цьому, у наданому позивачем розрахунку не зафіксовано факт здійснених відповідачем 26.01.2015р. та 05.02.2015р. оплат. Враховуючи наявні матеріали справи та встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що оскільки заборгованість за поставлений природний газ погашена відповідачем повному обсязі до набрання чинності ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (05.02.2015), то на момент звернення до суду з даним позовом (19.12.2017р.) у позивача були відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені, 3% річні та інфляційних втрат; відповідно позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду із апеляційною скаргою від 04.05.2018р., в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 10.04.2018р. у справі № 902/1145/17 скасувати; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю. Судові витрати у справі покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права - Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», та процесуального права - ст.ст. ч.2 ст.11, 74, 76, 77, 86, 236 та 238 ГПК України; без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню з огляду на таке.

Так, місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, посилається на ч.3 ст.7 вказаного Закону. Апелянт вважає, що застосування даного Закону до спірних відносин є неправомірним. Так, Законом передбачено чітке коло осіб, що мають право на списання заборгованості та нарахувань; передбачений також і певний порядок списання заборгованості. Враховуючи статті 1-3, та частину 3 статті 7 Закону якими визначено процедуру врегулювання заборгованості, її учасників та порядок у часті у такій процедурі - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості, законодавцем встановлено наступне: списання заборгованості згідно ч.3 ст.7 Закону є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст.1 Закону; дія Закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст.2 Закону; учасниками процедури врегулювання заборгованості (у тому числі - процедури списання) є підприємства та організації, включені до реєстру - ст.1 Закону. Разом з тим, застосування ч.3 ст.7 Закону правомірне лише щодо підприємств та організацій, включених до реєстру. Також скаржник звертає увагу на те, що частиною 2 статті 3 Закону визначено, що для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються відповідні документи (згідно переліку зазначеному у даній нормі). Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу. Крім того, Постановою КМУ №93 від 21.02.2017р. затверджено "Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром". Пунктом 8 Порядку визначено, що для включення підприємств до реєстру підприємства подають до Мінрегіону заяву, до якої додають документи, передбачені в абзацах 2- 7 частини 2 статті 3 Закону. Матеріали справи не містять вище перерахованих документів, вони не надавалися відповідачем у справі та не досліджувалися судом. Оскільки, матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, та судом не зазначено на підставі яких доказів відповідач набув статусу учасника процедури врегулювання, а саме є теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, а відтак застосування ч.3 ст.7 Закону є неправомірним, а рішення суду не обґрунтованим та незаконним. Також апелянт зазначає, про постанову Верховного суду від 14.02.2018р. по справі №908/3211/16 у якій, суд погодився з такими висновками судів попередніх інстанцій: що для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а це - зменшення, списання та/або реструктуризація, необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства, з метою її врегулювання за домовленістю сторін шляхом вчинення відповідних правочинів». В апеляційній скарзі скаржник посилається, також на ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та зазначає, що неустойка, інфляційні нарахування та проценти річних, які підлягають списанню з підприємств, які підпадають під дію положень Закону повинні бути відображені в бухгалтерському обліку відповідача, останній вправі відображати у своїй фінансової звітності суми неустойки, інфляційних та відсотків лише у разі наявності рішення суду або визнання у добровільному порядку вимог позивача. У іншому випаду це призведе до порушення ч.2 ст.9 вказаного Закону. У разі ж прийняття рішення про стягнення суми позову (повністю або частково) відповідач набуває право відобразити ці суми на підставі прийнятого рішення, яке і буде первинним обліковим документом (первинний бухгалтерський документ) та у подальшому - підставою для звернення про включення до реєстру підприємств, що є учасниками процедури врегулювання заборгованості. Враховуючи всі наведені обставини та норми Закону, апелянт вважає, що у даному випадку суд ухвалив рішення порушивши ряд норм законодавства, що регулюють спірні відносини, у зв'язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідач - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Атлант-36" не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, явку повноважного представника у судове засідання 27.06.2018р. не забезпечив, причини неявки суду не повідомлено.

Апелянт - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" також не забезпечив явку повноважного представника у судове засідання 27.06.2018р., причини неявки суду не повідомлено.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рівненський апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 10.04.2018р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

19 грудня 2013 року Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) в особі першого заступника голови правління та Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Атлант-36" (покупець) в особі голови правління укладено договір №820/14-БО-1 купівлі-продажу природного газу, згідно пункту 1.1 якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору (а.с. 15-20).

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (споживачам Покупцям) (пункт 1.2 договору).

Згідно пункту 2.1 договору продавець передає покупцеві у період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ за обсягом до 16,2 тис. куб. м.

Відповідно до пункту 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання - передачі газу.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає покупцю та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами (пункт 3.4 договору).

Пунктом 5.1. договору сторони погодили, що ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи його транспортування установлюються НКРЕ.

При цьому, в подальшому Додатковими угодами №№1-7 до договору купівлі-продажу природного газу №820/14-БО-1 від 19.12.2013р. сторони у встановленому порядку вносили зміни до , зокрема, до предмету та ціни договору (а.с.21-26).

За умовами пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно 7.2 договору, зокрема, у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №820/14-БО-1 від 19.12.2013р. продавець ПАТ "НАК "Нафтогаз України" протягом періоду з січня по грудень 2014 року передав у власність покупцю ОСББ "Атлант-36" природний газ на загальну суму 43921,54грн, що підтверджується відповідними актами прийому-передачі природного газу з підписами та відбитками печатки підприємств обох сторін (а.с.26-36).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи покупець ОСББ "Атлант-36" несвоєчасно здійснював розрахунок за поставлений природний газ згідно встановлених договором купівлі-продажу природного газу від 19.12.2013р. строків.

За наведених обставин, у зв'язку із неналежним виконання покупцем зобов'язань за договором щодо своєчасної оплати поставленого газу, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення ОСББ "Атлант-36" заборгованості в сумі 9448,21грн. згідно договору купівлі-продажу №820/14-БО-1 від 19.12.2013, з яких: 3661,43грн - пені; 431,68грн - 3% річних та 5355,10грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів. Вказані суми нараховані ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі пункту 7.2 договору та частини 2 статті 625 ЦК України (а.с. 4-7, 11-14).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, статті 193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено що, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як уже зазначалося, пунктом 7.2 договору сторони, зокрема, передбачили, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, з поданого позивачем розрахунку (а.с.11-13) вбачається за відповідачем заборгованість за спожитий природний газ у сумі 13729,67грн. станом на 15.01.2015р. Також у даному розрахунку зазначено про відсутність фактичної оплати за природній газ станом на 06.02.2015, 04.03.2015, 15.07.2015, 01.01.2016, та про надходження фактичної оплати за природній газ 14.01.2016 від відповідача у сумі 2242,67грн; 25.01.2016 - у сумі 11487,00грн.

На підтвердження проведених відповідачем розрахунків за отриманий згідно договору природний газ позивачем надано до суду довідку про операції по підприємству "Атлант-36 ОСББ" з 01.01.2014р. по 31.10.2017р. (а.с.38). Згідно даної довідки остаточний розрахунок за договором №820/14-БО-1 від 19.12.2013р. в сумі 13729,67грн. відповідачем здійснено 25.01.2016р.

При цьому, як уже зазначалося вище, та встановлено матеріалами справи, строк дії договору №820/14-БО-1 від 19.12.2013р. закінчився 31 грудня 2014р., та в подальшому сторонами було укладено договір №1208/15-КП-1 від15.12.2014р. купівлі-продажу природного газу.

Актом приймання-передачі природного газу згідно договору №820/14-БО-1 від 19.12.2013р., підписаного сторонами 31.12.2014р., сторони погодили передачу позивачем у грудні 2014 року відповідачу природного газу на суму 13729,67 грн.

Згідно умов договору №820/14-БО-1 від 19.12.2013р. та договору №1208/15-КП-1 від15.12.2014, зокрема, пунктом 3.3 визначено, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Відповідно до п.3.4. даного Договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу, Покупець зобов'язується надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути Покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідачем - ОСББ "Атлант-36" подано до суду меморіальні ордери №64835728 від 26.01.2015р. та №65440212 від 05.02.2015р. та зазначено про сплату ОСББ "Атлант-36" відповідно 8000,00грн та 5729,67грн. (в загальній сумі 13729,67грн.) заборгованості за спожитий газ у 2014 повному обсязі 26.01.2015р. та 05.02.2015р. на визначені згідно Додаткової угоди №1 від 31.01.2014р. банківські реквізити Продавця (р/р 921 АТ "Ощадбанк", м. Київ, код банку 300465) (а.с. 85-86).

Також на підтвердження здійснених розрахунків у сумі 13729,67грн. відповідачем (26.01.2015р. та 05.02.2015р.) надано виписки по рахунках ОСББ "Атлант-36" за період з 01.01.2015р. по 31.12.2016р., у яких зокрема відображено здійснення ОСББ "Атлант-36" перерахування НАК "Нафтогаз України" 26.01.2015р. - 8000,00грн та 05.02.2015р. - 5729,67грн. на р/р 1921 (а.с. 87-90).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачем у поданому до суду розрахунку не зафіксовано факти здійсненої відповідачем 26.01.2015р. та 05.02.2015р. оплати.

Таким чином, здійснені відповідачем ОСББ "Атлант-36" проплати згідно меморіальних ордерів 26.01.2015р. - 8000,00грн та 05.02.2015р. - 5729,67грн (в загальній сумі 13729,67грн) на визначені згідно Додаткової угоди №1 від 31.01.2014р. банківські реквізити Продавця (р/р 921 АТ "Ощадбанк", м. Київ, код банку 300465) здійснені відповідачем на виконання договору №820/14-БО-1 від 19.12.2013р.

Станом на 05.02.2015р. ОСББ "Атлант-36" повністю сплатив наявну перед ПАТ НАК "Нафтогаз України" заборгованість за поставлений природний газ, яка виникла на підставі договору №820/14-БО-1 від 19.12.2013р.

Разом з тим, 30.11.2016р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016р. (далі Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно статті 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є: кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води; кредиторська заборгованість перед постачальником електричної енергії підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем); заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 01.01.2016р.

За змістом статті 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017р. затверджено "Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром", яким визначено дані реєстру про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Разом з тим, частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення; крім того, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом

Таким чином, даною нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Отже, частина 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування її приписів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 07.02.2018р. у справі № 927/1152/16.

Як уже зазначалося, станом на 05.02.2015р. у ОСББ "Атлант-36" була відсутня заборгованість за поставлений природний газ перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України.

За наведених обставин, враховуючи наведені норми Закону, а також те, що предметом спору у даній справі є стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, які нараховані на основну заборгованість за поставлений природний газ у 2014 році, яка була сплачена відповідачем (05.02.2015р.) в повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що згідно частини 3 статті 7 вказаного Закону, нараховані позивачем відповідачеві пеня, інфляційні та 3% річних у даному випадку підлягають списанню.

Відповідно, у позивача - ПАТ "НАК "Нафтогаз України станом на 13.12.2017р. (звернення до суду з даним позовом) були відсутні підстави для нарахування та заявлення до стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат, у зв'язку із несвоєчасним виконання грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 3 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 79 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 ГПК України).

Враховуючи наведені обставини, норми чинного законодавства, наявні матеріалах справи докази, місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, у зв'язку із його безпідставністю.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, необґрунтованими; спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи і не відповідають вимогам закону, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги.

Зокрема, доводи скаржника, що відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості, оскільки, не включений до реєстру, підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості а тому порядок списання пені, інфляційних втрат та 3% річних, передбачений частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не може бути застосований до відповідача, є необґрунтованими, оскільки даний Закон не передбачає подання будь-яких додаткових документів для списання чи не нарахування штрафних санкцій, а лише визначає одну підставу, зокрема, погашення основної заборгованості до набрання чинності вказаним Законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у даній справі прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" від 04.05.2018р. не підлягає до задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" від 04.05.18р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 10 квітня 2018 року у справі №902/1145/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №902/1145/17 повернути господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "27" червня 2018 р.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Павлюк І. Ю.