Суддів Великої Палати Верховного Суду
Лященко Н. П., СитнікО. М.,
провадження № 12-17гс18
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транссервіс 2008» (далі - ТОВ «Транссервіс 2008») до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Євробанк» (далі - уповноважена особа Фонду, Фонд, ПАТ «КБ «Євробанк» відповідно) Кононця Вадима Валерійовича та Фонду, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору; на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Греїн-Експорт» (далі - ТОВ «Греїн-Експорт»); на стороні відповідача - ПАТ «КБ «Євробанк», про визнання недійсним наказу за касаційною скаргою Фонду на рішення Господарського суду м. Києва від 06 грудня 2016 року в складі судді Ващенко Т. М. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12 червня 2017 року в складі колегії суддів Пономаренко Є. Ю., Дідиченко М. А., Кропивної Л. В.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року касаційну скаргу Фонду задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 06 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12 червня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із висновками судів першої й апеляційної інстанцій, Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що оскільки позивач оскаржує дії уповноваженої особи Фонду не як суб'єкта владних повноважень, а як органу управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим, відтак підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. При цьому, виходячи із суті позовних вимог, відповідачем у справі фактично є ПАТ «КБ «Євробанк» (в особі уповноваженої особи Фонду), а не сама уповноважена особа Фонду чи Фонд, як помилково вказав суд апеляційної інстанції. Крім того, розпорядчий документ уповноваженої особи Фонду, передбачений абзацом 1 пункту 8 розділу ІІ Порядку № 826, є не правочином у розумінні цивільного законодавства України, а внутрішнім документом банку, який прийнято особою, яка здійснює повноваження органів управління та контролю банку, спрямованим на збереження активів і документації банку та який діє у межах цієї юридичної особи. Наказ № 177/1-ОД є внутрішнім документом банку, а тому до нього не можна застосовувати правові наслідки недійсності правочину; цей наказ не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), то не можна вважати порушеними будь-які права таких осіб унаслідок прийняття такого наказу. Права позивача не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що при ухваленні рішень у цій справі суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права щодо встановлення ефективним способом відновлення порушеного права позивача визнання недійсним наказу № 177/1-ОД уповноваженої особи Фонду. Така вимога позивача, на думку Великої Палати Верховного Суду, не є правильно обраним способом захисту своїх прав.
29 грудня 2009 року між тими ж сторонами укладено договір № 701-2009/КБ про банківське розрахункове обслуговування.
24 січня 2014 року між ПАТ «КБ «Євробанк» (кредитодавець) і ТОВ «Транссервіс 2008» (позичальник) укладено договір кредитної лінії № ЮЛ-04/2014-КЛ про відкриття невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті, за яким згідно з кредитними заявками позичальника окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредит у порядку та на умовах, визначених договором.
Договорами від 08 серпня 2014 року № 1, від 10 грудня 2014 року № 2, від 23 лютого 2015 року № 3, від 12 березня 2015 року № 4, від 17 вересня 2015 року № 5 та додатковими угодами від 12 березня 2015 року № № 1, 2 і від 17 вересня 2015 року № 3 сторони вносили зміни до кредитного договору від 24 січня 2014 року № ЮЛ-04/2014-КЛ.
Зобов'язання позичальника за кредитним договором забезпечено договорами іпотеки та застави.
20 травня 2016 року ТОВ «Греїн-Експорт» (надавач) і ТОВ «Транссервіс 2008» (отримувач) уклали договір про надання поворотної фінансової допомоги № 2005/16Ф, відповідно до умов якого товариство надає поворотну фінансову допомогу, а отримувач зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Згідно з додатковою угодою про розірвання договору кредитної лінії від 24 січня 2014 року № ЮЛ-04/2014-КЛ ПАТ КБ «Євробанк» та ТОВ «Транссервіс 2008» домовилися з 16 червня 2016 року достроково розірвати кредитний договір. З моменту набуття чинності цією додатковою угодою сторони не вважали себе пов'язаними будь-якими зобов'язаннями за договором та заявили про відсутність одна до одної претензій щодо його виконання. Додаткова угода вступала в силу з моменту її підписання повноважними представниками сторін та засвідчення печатками сторін (т. 1, а. с. 172).
Згідно з довідкою банку від 16 червня 2016 року заборгованість за кредитним договором від 24 січня 2014 року погашена у повному обсязі (т. 1, а. с. 173).
17 червня 2016 року рішенням Правління Національного банку України № 73-рш ПАТ «КБ «Євробанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, на підставі чого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 17 червня 2016 року № 1041 розпочато процедуру виведення цього банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць із 17 червня по 16 липня 2016 року, призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Євробанк».
07 липня 2016 року рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1183 продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Євробанк» до 16 серпня 2016 року.
22 липня 2016 року уповноваженою особою Фонду видано наказ № 177/1-ОД, згідно з яким під час перевірки на предмет нікчемності правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, було виявлено правочини, які мають ознаки нікчемності в силу приписів пунктів 1, 7 частини третьої статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), зокрема:
- здійснений банком 16 червня 2016 року правочин щодо погашення заборгованості ТОВ «Транссервіс 2008» за кредитом у частині перерахування коштів у сумі 3 458 000 грн, вчинений на підставі укладеного між ПАТ «КБ «Євробанк» і ТОВ «Транссервіс 2008» договору кредитної лінії від 24 січня 2014 року № ЮЛ-04/2014-КЛ.
На підставі цього уповноваженою особою Фонду видано наказ № 177/1-ОД, а також повідомлено про нікчемність цих правочинів позивача (повідомлення від 26 липня 2016 року № 01-243/2975-БГ).
16 серпня 2016 року рішенням Правління Національного банку України № 215-рш відкликано банківську ліцензію ПАТ «КБ «Євробанк» та прийнято рішення про його ліквідацію.
На виконання зазначеного рішення виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16 серпня 2016 року № 1523 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Євробанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації цього банку із 17 серпня 2016 року по 16 серпня 2018 року, призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Євробанк».
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати наказ від 22 липня 2016 року № 177/1-ОД «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів, операцій) за вкладними операціями» (далі - наказ № 177/1-ОД) недійсним.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 06 грудня 2016 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним наказ № 177/1-ОД.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції керувався тим, що грошові перекази, про які йдеться в оскаржуваному наказі, сторони вчинили на виконання чинних зобов'язань між ними за рахунок власних коштів, розміщених на їх рахунках, а ПАТ «КБ «Євробанк» лише виконував свої обов'язки щодо розрахунково-касового обслуговування рахунків клієнтів, що не може свідчити про вчинення ними правочинів, умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, а тому не може й указувати на їх нікчемність з підстави, визначеної пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI (укладення правочинів (у тому числі договорів), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку), і свідчить про відсутність підстав для застосування наслідків нікчемності правочину.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 червня 2017 року рішення Господарського суду м. Києва від 06 грудня 2016 року скасовано. Резолютивну частину рішення викладено в зміненій редакції, якою провадження у справі в частині вимог ТОВ «Транссервіс 2008» до уповноваженої особи Фонду припинено. Позов ТОВ «Транссервіс 2008» до Фонду про визнання недійсним наказу задоволено повністю. Визнано недійсним наказ № 177/1-ОД та стягнуто з ПАТ «КБ «Євробанк» на користь ТОВ «Транссервіс 2008» судовий збір.

Постановляючи судове рішення, апеляційний суд керувався тим, що операції з перерахування коштів, усупереч приписам чинного законодавства, Фонд визнав нікчемними правочинами, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача, тому його порушене право підлягає захисту шляхом визнання оспорюваного наказу недійсним. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що цей спір за своїм предметом підвідомчий господарському суду, проте оскільки саме Фонд забезпечує перевірку правочинів, вчинених банком, а уповноважена особа Фонду є фізичною особою, яка не має статусу юридичної особи або громадянина - суб'єкта підприємницької діяльності і не є учасником корпоративних відносин, діє від імені Фонду та в межах делегованих ним повноважень, то провадження у справі в частині вимог до цієї особи підлягає припиненню, а позовні вимоги до Фонду - задоволенню в повному обсязі.

Погоджуємося з висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що спір у цій справі має приватноправовий характер і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Такий висновок ґрунтується на системному аналізі статей 1, 2, 12, 20 Господарського процесуального кодексу України, статей 2, 3, 17 Кодексу адміністративного судочинства України, статей 3, 36-38, 46, 48 Закону № 4452-VI. Фонд (уповноважена особа Фонду) у частині реалізації своїх повноважень щодо управління банком, до якого застосовано тимчасову адміністрацію/який знаходиться на стадії ліквідації, виконує функції органа управління банківської установи, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, а в правовідносинах банку, які випливають з договорів, ним укладених, уповноважена особа Фонду діє як представник сторони договірних відносин.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наказ про нікчемність правочинів є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб'єкта господарювання, виданим Фондом чи уповноваженою особою Фонду як керівником банку в межах своїх повноважень, а не одностороннім правочином. Наказ не створює жодних обов'язків для третіх осіб (у тому числі і контрагентів банку), тому права позивача не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи (п. п. 68-71 постанови).

Не можемо погодитися з висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що наказ не створює жодних правових наслідків для третіх осіб. У цій частині частково погоджуємося з окремою думкою судді Прокопенка О. Б.

Фактично Велика Палата погодилася із доводами уповноваженої особи Фонду, викладеними у касаційній скарзі. Разом з тим представником ТОВ «Транссервіс 2008» та ТОВ «Греїн-Експорт» зазначалося у запереченнях на касаційну скаргу, що цей спір є спором про право та оскарження застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів (т. 5, а. с. 90?99).

22 липня 2016 року уповноваженою особою Фонду видано наказ № 177/1-ОД, згідно з яким під час перевірки на предмет нікчемності правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, було виявлено правочини, які мають ознаки нікчемності в силу приписів пунктів 1, 7 частини третьої статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема:

- здійснений банком 10 червня 2016 року правочин щодо переказу з рахунку № 01 ТОВ «Греїн-Експорт» на рахунок № 01 ТОВ «Транссервіс 2008» коштів як надання безвідсоткової фінансової допомоги в сумі 111 000 грн, вчинений сторонами на підставі договору від 20 травня 2016 року № 2005/16Ф;

- здійснений банком 15 червня 2016 року правочин щодо переказу з рахунку № 01 ТОВ «Греїн-Експорт» на рахунок № 01 ТОВ «Транссервіс 2008» коштів як надання безвідсоткової фінансової допомоги в сумі 3 347 000 грн, вчинений сторонами на підставі договору від 20 травня 2016 року № 2005/16Ф;

- здійснений банком 16 червня 2016 року правочин щодо погашення заборгованості ТОВ «Транссервіс 2008» за кредитом у частині перерахування коштів у сумі 3 458 000 грн, вчинений на підставі укладеного між ПАТ «КБ «Євробанк» і ТОВ «Транссервіс 2008» договору кредитної лінії від 24 січня 2014 року № ЮЛ-04/2014-КЛ.

На підставі цього уповноваженою особою Фонду видано наказ № 177/1-ОД, а також повідомлено про нікчемність цих правочинів позивача (повідомлення від 26 липня 2016 року № 01-243/2975-БГ). У повідомленні зазначено, що договори на забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника перед банком, а саме іпотечний договір від 24 січня 2014 року, договір застави майнових прав від 24 січня 2014 року, договори застави корпоративних прав від 24 січня 2014 року, договори поруки з третіми особами, фізичними особами ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ТОВ «Трейн Укрейн» є чинними та про необхідність повного і належного виконання умов договору кредитної лінії від 24 січня 2014 року (т. 1, а. с. 61?63).

Тобто, висновок Великої Палати Верховного Суду не відповідає змісту повідомлення уповноваженої особи Фонду щодо наслідків віднесення правочинів до нікчемних, оскільки ним фактично скасовується в односторонньому порядку додаткова угода про розірвання договору кредитної лінії від 16 червня 2016 року, кредитний договір вважається чинним, а зобов'язання за ним - невиконаними. Крім того, такий наказ зачіпає і осіб, які не є клієнтами банку, але є іпотекодавцями, заставодавцями чи поручителями за договором кредитної лінії від 24 січня 2014 року, про що також прямо зазначено у повідомленні уповноваженої особи Фонду.

Крім того, висновок Великої Палати Верховного Суду про правову природу наказу, як внутрішнього документу банку, який не впливає на права жодних осіб, свідчить про те, що жодні права жодних осіб не порушені, отже не можуть бути захищені ні в якому судочинстві. Фактично унеможливлюється доступ до правосуддя для осіб, які вважають, що їх права та інтереси порушені чи можуть бути порушені, невизнані чи оспорені у результаті віднесення правочину до категорії нікчемних.

Думається, що такий висновок не є обґрунтованим, оскільки метою вказаного вище Закону та Фонду є захист прав вкладників коштів до банків України та збільшення довіри до банківської системи України з боку фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, однак при цьому не мають бути порушені права та інтереси інших осіб, які є споживачами банківських послуг у широкому розумінні.

У даному випадку необхідно враховувати, що Фонд має специфічний правовий статус і виконує спеціальні функції у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Тому забезпечення перевірки правочинів на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI, пов'язане саме з виконанням уповноваженою особою Фонду спеціальних функцій у сфері ліквідації банків, апріорі зачіпає як права та інтереси контрагентів банку, так і права третіх осіб, які виступали стороною акцесорних договорів.

Разом з тим при зверненні до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Марченко М.В. проти України»), у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, щоб визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування, предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру, що спір був дійсним та серйозним, і щоб предмет провадження напряму стосувався відповідного права цивільного характеру.

Унеможливлення цими сторонами оспорити акт уповноваженої особи, яка у такому випадку діє як керівний орган банку, та оскаржити застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів обмежує їх права на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.

У разі невідповідності такого способу, суд, який знає закон, виявивши порушення права, застосовує закон, що регулює спірні правовідносини і, частково задовольняючи позов, обирає спосіб захисту такого права.

Відмовивши у позові у зв'язку з обранням позивачем, на думку суду, неналежного способу захисту, Велика Палата Верховного Суду не зазначила, в який спосіб, з урахуванням конституційного принципу судового захисту та правової визначеності, відсутності будь-якого закону про заборону звернення до суду з таким позовом, позивач може захистити свої права, які він вважає порушеними віднесенням банківських транзакцій до нікчемних правочинів.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Відповідно до вимог частин першої?третьої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно із частиною п'ятою статті 38 Закону № 4452-VIу разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Отже, висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що фактично наказ банку про нікчемність правочинів не може вважатись одностороннім правочином, оскільки не є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, прямо суперечить частині п'ятій статті 38 Закону № 4452-VI.

Фонд має повноваження на визнання правочинів нікчемними на підставі положень статті 38 Закону № 4452-VIу поєднанні з нормами ЦК України, які регулюють порядок визнання правочинів нікчемними, зокрема частинами першою, другою статті 228 цього Кодексу, якими визначено правові наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

До зазначених правовідносин підлягають застосуванню норми статей 203, 215, 216, 228 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону № 4452-VIпротягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Тобто Фонд перевіряє і встановлює, чи є підстави для визнання правочину нікчемним.

Отже, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій та ухваливши рішення про відмову в позові, Велика Палати Верховного Суду неправильно застосувала норми матеріального та процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду, погодившись із висновками судів про те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та що належним відповідачем у справі є саме банк, фактично заперечила мотиви, з яких суди дійшли висновку щодо юрисдикції, вказавши на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин законодавства про банкрутство, і скасувала судові рішення, якими спір вирішено по суті, лише з підстав визначення природи оспорюваного наказу № 177/1-Од, залишивши поза увагою обставини й підстави, з яких позивач просив визнати його недійсним, зокрема, питання правової оцінки правомірності прийняття оспорюваного наказу.

Крім того, відмовивши в позові по суті спору, Велика Палата Верховного Суду позбавила позивача можливості в разі пред'явлення до нього позову про витребування майна захищати своє право шляхом оспорювання наказу як такого, що не відповідає вимогам частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Судді: Н. П. Лященко
О. М. Ситнік