КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2018 р. місто Київ Справа №910/16277/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

За участю секретаря судового засідання Цибульського Р.М.

За участю учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 14.06.2018

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 (повний текст складено і підписано 13.04.2018) у справі №910/16277/17 (суддя Морозов С.М.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс"

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайвена";

2. Національний банк України;

3. Міністерство фінансів України;

про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про зобов'язання Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (відповідач) вручити оригінали Кредитного договору №4С12143И від 15.05.2012, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайвена" та первинних документів, що підтверджують надання останньому кредитних коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2017р., залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайвена».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2017р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний банк України та Міністерство фінансів України.

Позовна заява мотивована тим, що позивачем, як поручителем, було виконано обов'язок боржника за кредитним договором, а саме погашено борг в сумі 477 694 163,54 грн., з огляду на що відповідач у відповідності до умов Договору поруки №4С12143И від 25.10.2016 та ст. 556 Цивільного кодексу України повинен вручити позивачу оригінали документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора, проте відповідач відмовляється надати позивачу відповідні документи.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.04.2018 (повний текст якого підписано 13.04.2018) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідача прав позивача, його законних та охоронюваних інтересів, в чому саме полягали такі порушення та з яких підстав.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю " Пром Гарант Плюс " звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду м. Києва від 03.04.2018 (повний текст якого підписано 13.04.2018) у справі №910/16277/18 - скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права судом не в повному обсязі з'ясовані усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Зокрема, скаржник посилався на те, що позивач, як поручитель виконав обов'язок боржника за кредитними договорами та перерахував на користь відповідач - 477 694 163,54 грн. Однак, відповідач заперечує, що позиваем в повному обсязі виконано зобов'язання за договором поруки, а тому до нього не перейшло право вимоги від боржника про повернення кредиту та сплату відсотків за користування кредитними коштами, за кредитним договором, укладеним між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайвена", відмовляється надати позивачу оригінали та копії документів, які підтверджують право вимоги позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайвена" (боржника), чим порушує право позивача на визнання його новим кредитором.

Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо помилковості перерахованих коштів з посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України. Судом першої інстанції необґрунтовано відхилено клопотання про витребування у банку інформації, зокрема щодо стану виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Заперечення відповідача по справі, в тому числі викладені ним і у відзиві на апеляційну скаргу, ґрунтуються на тому, що позивачем обраний спосіб захисту не передбачений законом, а також тієї обставини, що позивачем не в повному обсязі погашені зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайвена" за кредитним договором, а часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід права кредитора за цим договором, оскільки наслідки передбачені положенням статті 556 Цивільного кодексу України наступають лише у випадку повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Крім того, як зазначає відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, судом першої інстанції встановлено, що ані чинним законодавсвм України, ані договором поруки не передбачено обов'язок кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" на рішення Господарського суду м. Києва від 03.04.2018 (повний текст якого підписано 13.04.2018) передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 14.06.2018 (ухвала отримана позивачем згідно поштового повідомлення про вручення - 232, отримана відповідачем - згідно поштового повідомлення про вручення - 267).

В судове засідання 14.06.2018 скаржник своїх представників не направив, причин не явки суду не повідомив, через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду скаржник заяв та клопотань не подавав. про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а неявка представника скаржника в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.06.2018 підтримав відзив на апеляційну скаргу, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання 14.06.2018 не з'явились, причин неявки суду не повідомили, через канцелярію суду заяв та клопотань не подавали, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а неявка представників третіх осіб в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи.

Частиною 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи доказами, 25.10.16 р. між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) укладено Договір поруки № 4С12143И/П (далі - Договір поруки), предметом якого відповідно до п. 1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайвена" (третя особа-1) (далі - боржник) своїх зобов'язань за Кредитним договором від 15.05.2012р. №4С12143И (далі - Кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

Згідно з пунктом 4 Договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

До поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання (п. 8 Договору поруки).

Відповідно до пункту 10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 Договору поруки).

Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 06.01.2016 року, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки).

Матеріали справи містять підтвердження про накладення сторонами на Договорі поруки електронних цифрових підписів та електронних печаток товариства.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Так, відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України встановлено достовірність доказів, а саме, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішньогопереконання. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, за своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір №4С12143И від 25.10.2016 є договором поруки.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу Україниза договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 Договору, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу Україниу разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу Україникредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

За приписами ч. 1ст. 556 Цивільного кодексу Україниісля виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Пунктом 10 Договору поруки, сторони передбачили, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог, не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідачем допущено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача в контексті спірних правовідносин сторін, оскільки позивачем взагалі не подано будь-яких вимог/звернень/претензій, адресованих відповідачу стосовно прав кредитора у зобов'язанні у відповідності до умов договору поруки та ст.ст. 512, 514, 553, 556 Цивільного кодексу України, як не надано і доказів наявності відповідних заперечень відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначеного ним відповідача.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі і будь які інші дії, як то - додаткове визнання боржником права такої вимоги у нового кредитора або визнання первісним кредитором зобов'язання таким, що є погашеним - не потребують вчинення.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, судом підлягає захисту право особи, що порушене іншими особами, чи не визнається.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі №21-8во07.

Так, у п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції зазначає, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, а тому, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом заявлення вимоги про зобов'язання вручення оригіналів документів, не відповідає ефективному засобу захисту.

Також судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги доводи скаржника про те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо помилковості перерахованих коштів з посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки в рішенні суду першої інстанції відсутні посилання на статтю 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відхилено клопотання про витребування у банку інформації, зокрема щодо стану виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необгурнтовані, оскільки відповідно до вимог статті 38 Господарського процесуального кодексу України (в редакції яка діяла до 15.12.2017) в даному клопотанні позивач не зазначив та на підтвердив, а відтак і не довів обставин, що перешкоджають наданню витребуваних ним доказів, про що детально зазначено судом першої інстанції в ухвалі від 14.11.2017.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 (повний текст якого складено-13.14.2018) у справі №910/16277/17- відсутні.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на Товариство з обмеженою відповідальністю "Китчер-Солюшн". Крім того, судом першої інстанції обгрунтовано покладено судовий збір за подачу позову на позивача.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 (повний текст якого складено-13.04.2018) у справі №910/16277/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від від 03.04.2018 (повний текст якого складено-13.04.2018) у справі №910/16277/17 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс"

4. Матеріали справи №910/16277/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 26.06.2018

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв