КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2018 р. м.Київ Справа№ 910/20383/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тищенко О.В.

Гончарова С.А.

За участю секретаря судового засідання : Цибульського Р.М.

за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання від 07.06.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі №910/20383/16 (суддя Мельник В.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс"

про стягнення 823 777,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача 823 777,88 грн. попередньої оплати за договором поставки № 1-040713 від 04.07.2013, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо строків поставки товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 року (суддя Ярмак О.М.) у позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 (судді: Пашкіна С.А., Дідиченко М.А., Сітайло Л.Г.) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2017 скасовано, і справу № 910/20383/16 передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі № 910/20383/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" про стягнення 823 777,88 грн. - задоволено частково.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, а саме не поставив товар, який позивачем сплачено частково, у строк передбачений у специфікаціях, у зв'язку із чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 707 665,88 грн., яка і підлягає задоволенню.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач (ТОВ "Енергобудмонтажсервіс") звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, на думку скаржника, оскаржуване рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Зокрема, скаржник в апеляційній скарзі зазначив про те, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що з матеріалів справи та пояснень сторін не вбачається неналежного виконання відповідачем свого обов'язку щодо своєчасного передання усіх партій товару позивачу, що поставлялися за специфікаціями, зазначеними у позові, як підстава позовних вимог. Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою встановлення обсягів фактично поставленого товару та його оплати за кожною окремою специфікацією відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України і не зробив відповідних висновків у своєму рішенні відносно обов'язку відповідача поставити товар з урахуванням ступеню виконання позивачем обов'язку із попередньої сплати товару, окремо по кожній специфікації. На думку скаржника, суд першої інстанції помилково визнав право позивача застосувати ст. ст. 530, 693 Цивільного кодексу України щодо повернення суми авансу, попередньо сплаченого у розмірі менше 50 %, тобто у розмірі меншому, ніж передбачено умовами специфікації, що не тягне за собою обов'язку поставки товару за специфікаціями № № 3, 4, 12, 14 та правових наслідків застосування цих норм. Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою видаткову накладну № 140 від 26.11.2014, якою, на думку скаржника, підтверджено передавання позивачу матеріальних цінностей на суму 116 112, 00 грн. за Специфікацією № 14 до договору № 1-04713 від 04.07.2013 та актом від 08.10.2013, яким підтверджено отримання позивачем товару на суму 196 873, 96 грн., що є предметом поставки за специфікацією № 14.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 31.01.2018, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі № 910/20383/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Чорна Л.В., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі № 910/20383/16 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017), справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.03.2018 (ухвала отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" згідно поштового повідомлення 283 - 15.02.2018, Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" згідно поштового повідомлення 729 - 13.02.2018).

03.03.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ТОВ "Біогазенерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ "Біогазенерго" зазначило про те, що відповідачем не було поставлено товар на загальну суму 707 665, 88 грн., що була попередньо сплачена позивачем згідно умов договору. Крім того, позивач зазначив про те, що твердження відповідача про те, що судом під час прийняття рішення не враховано поставку товару на суму 116 112, 00 грн. згідно Специфікації № 14 є нелогічним та необґрунтованим, оскільки про зазначену видаткову накладну суд вказує в рішенні та враховує поставку за даною накладною під час прийняття оскаржуваного рішення. Так, позовні вимоги задоволено на суму 707 665, 88 грн., що є різницею між 823 777, 88 грн. та 116 112, 00 грн. Також, позивач зазначив про те, що твердження відповідача про те, що за специфікацією № 12 позивачем не було сплачено 50%, спростовується математичним розрахунком 786 275, 43 грн. (загальна специфікація)/2 = 393 137, 715 грн. Так, позивачем сплачено 393 137, 715 грн., що підтверджується матеріалами справи. Те, що відповідачем направлено в 2017 року видаткові накладні за специфікаціями № 14, № 17, 15, № 4, № , підписаними в односторонньому порядку зі сторони відповідача, не підтверджує поставку товару, який мав бути поставлений в 2013 - на початку 2014 років. Посилання відповідача на акт здавання-передавання на відповідальне зберігання матеріальних цінностей від 08.10.2013, на думку позивача, не може бути належним доказом поставки товару за специфікацією № 14 на суму 196 837, 96 грн., оскільки передання товару на зберігання, яке не передбачає виникнення права власності, не можу бути доказом передання у власність, як це регулюється правовідносинами поставки.

Розпорядженням від 15.03.2018, у зв'язку з перебуванням судді Чорної Л.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи № 910/20383/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.03.2018 для розгляду справи № 910/20383/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Куксов В.В., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2018 прийнято справу № 910/20383/16 до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Куксов В.В., Тищенко О.В. для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017), справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.04.2018 (ухвала отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" згідно поштового повідомлення 729 - 20.03.2018, Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" згідно поштового повідомлення 942 - 20.03.2018).

Розпорядженням В.о. керівника апарату від 12.04.2018, у зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи № 910/20383/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.04.2018 для розгляду справи № 910/20383/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2018 прийнято справу № 910/20383/16 до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А. для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017), справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.05.2018 (ухвала отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" згідно поштового повідомлення 773 - 25.04.2018, Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" згідно поштового повідомлення 355 - 16.04.2018).

12.04.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від скаржника надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких скаржник зазначив про те, що поза увагою суду залишилися факти відсутності внесення передплати за товар, встановленої умовами договору, а тому суд дійшов хибного висновку щодо застосування ст. 530 Цивільного кодексу України до усіх, сплачених позивачем, сум за специфікаціями. На думку скаржника, подія після якої розпочинається строк виконання відповідачем свого зобов'язання за договором за специфікаціями № № 14, 12, 3, 4 станом на даний час не настала, а тому відповідач не відмовився від виконання договору. Таким чином, на думку скаржника, із позовних вимог позивача на загальну суму 823 777, 88 грн., не настав строк виконання зобов'язання на суму 735 548, 44 грн. Серед іншого, підписаною між сторонами видатковою накладною № 140 від 26.11.2014, на думку відповідача, підтверджено факт передавання позивачу матеріальних цінностей на суму 116 112, 00 грн. за Специфікацією № 14 до договору № 1-04713 від 04.07.2013. З огляду на викладене, скаржник зазначає, ним було поставлено товар на суму 460 970, 78 грн., з котрих 116 112, 00 грн. визнано позивачем, інша частина на суму 196 873, 96 грн. отримано за актом від 08.10.2013, а на залишкову частину направлялися видаткові накладні із вимогою їх підписати або надати ґрунтовні зауваження, однак відповіді від позивача не надійшло.

В судовому засіданні 17.05.2018 оголошено перерву до 31.05.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 31.05.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 07.06.2018.

В судовому засіданні 07.06.2018 скаржник вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 07.06.2018 проти доводів апеляційної скарги заперечив та зазначив, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі №910/20383/16 винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

15.12.2017 набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017.

У відповідності до п. 9 ч.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 04.07.2013 між відповідачем (постачальник) та позивачем (покупець) укладено договір поставки № 1-040713, за умовами якого постачальник зобов'язується відповідно до умов даного договору поставляти та передавати у власність покупця обладнання (товар), а покупець зобов'язується приймати і оплачувати такий товар в найменуванні, кількості і за ціною, визначених в узгоджених сторонами Специфікаціях (Додаток № 1 до Договору), які є невід'ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 2.2 договору поставки, оплата коштів за поставку товару здійснюється у безготівковій формі. Порядок розрахунку узгоджується сторонами та вказується у Специфікації, відповідній певному замовленню партії товару та/або її частини.

Відповідно до п. 3.1 договору поставки, строк поставки товару на кожну окрему партію (її частину) узгоджується сторонами і зазначається у специфікації.

У розділі 8 (п.п. 8.1-8.6) договору поставки сторонами узгоджено види відповідальності у випадках порушення договірних зобов'язань.

Так, строк поставки у Специфікаціях № 3, № 4 визначено - протягом 35-ти календарних днів з моменту отримання передоплати на розрахунковий рахунок постачальника; у специфікаціях № 12, № 14, № 17 - протягом 60-ти календарних днів з моменту отримання передоплати на розрахунковий рахунок постачальника; у Специфікації № 15 - протягом 55-ти календ. днів з моменту отримання передоплати на розрахунковий рахунок постачальника.

У Специфікаціях № 3, № 4, № 12, № 14, № 15, № 17 встановлено аналогічні положення щодо умов оплати, а саме: 50% передоплати від вартості товару, 30% по факту отримання товару, 20% після завершення будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт згідно Специфікації та підписання актів виконаних робіт, але в будь-якому випадку не пізніше 20 календарних днів по завершенню вищезазначених робіт.

В матеріали справи позивачем подано платіжні доручення та банківські виписки, з яких вбачається, що товар за Специфікацією № 3 оплачено позивачем на суму 20 181,41 грн., за Специфікацією № 4 - на суму 4 098,90 грн., за Специфікацією № 12 - на суму 393 137,71 грн., за Специфікацією № 14 - на суму 318 127,42 грн., за Специфікацією № 15 - на суму 616 803,74 грн., за Специфікацією № 17 - на суму 31 038,00 грн.

В матеріалах справи також наявні видаткові накладні № 52 від 16.04.2014 на суму 283 817,09 грн. про поставку товару за Специфікацією №15, № 107 від 04.04.2014 на суму 275 795,21 грн. про поставку товару за Специфікацією № 15 та № 140 від 26.11.2017 на суму 116112,00 грн. про поставку товару за Специфікацією № 14, які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками.

Разом з тим, як зазначає позивач, відповідач не поставив товар у повному обсязі в строк, встановлений договором № 1-040713 від 04.07.2013, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі 823 777,88 грн.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для неналежного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, як вже зазначалося вище, позивачем здійснено предоплату вартості товару за специфікаціями частково, а саме: за Специфікацією № 3 оплачено позивачем на суму 20 181,41 грн., за Специфікацією № 4 - на суму 4 098,90 грн., за Специфікацією № 12 - на суму 393 137,71 грн., за Специфікацією № 14 - на суму 318 127,42 грн., за Специфікацією № 15 - на суму 616 803,74 грн., за Специфікацією № 17 - на суму 31 038,00 грн.

В той же час, відповідачем, було здійснено часткову поставку товару, а саме за Специфікацією № 14 та № 15, що підтверджується видатковими накладними № 52 від 16.04.2014 на суму 283 817,09 грн. про поставку товару за Специфікацією № 15; № 107 від 04.04.2014 на суму 275 795,21 грн. про поставку товару за Специфікацією № 15 та № 140 від 26.11.2017 на суму 116 112,00 грн. про поставку товару за Специфікацією № 14, які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до відповідача з вимогою № 316/3110-16 від 31.10.2016 про повернення попередньо сплачених грошових коштів в розмірі 823 777, 88 грн. протягом семи календарних днів з дня одержання вказаної вимоги.

Однак, вказана вимого залишена відповідачем без відповіді та задоволення, у зв'язку із чим, на думку позивача, у відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" утворилась заборгованість в сумі 823 777,88 грн.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Верховним судом України у постанові від 28.11.2011 у справі № 43/308-10 зроблено наступні висновки "із змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати."

Як вбачається із матеріалів справи позивачем сплачено за товар частково, проте відповідачем не надано доказів поставки товару на оплачені позивачем суми.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем сплачено на розрахунковий рахунок відповідача, на виконання умов договору № 1-040713 від 04.07.2013 загальну суму в розмірі 1 383 390, 18 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 63 від 07.08.2013 на суму 20 184, 41 грн., № 67 від 07.08.2013 на суму 235 882, 63 грн., № 111 від 19.09.2013 на суму 157 255, 08 грн., 3 69 від 07.08.2013 на суму 318 127, 42 грн., № 105 від 19.09.2013 на суму 246 721, 50 грн., № 538 від 13.02.2014 на суму 370 082, 24 грн., № 104 від 19.09.2013 на суму 31 038, 00 грн. та згідно виписки від 03.01.2014 на суму 4 098, 90 грн.

Також, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачем поставлено товар позивачу згідно договору № 1-040713 від 04.07.2013 на загальну суму 675 724, 30 грн., що підтверджується видатковими накладними № 52 від 16.04.2014 року на суму 283 817,09 грн., № 107 від 04.04.2014 року на суму 275 795,21 грн. № 140 від 26.11.2017 на суму 116 112,00 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 707 665,88 грн. (1 383 390, 18 грн. (сума сплачених позивачем на користь відповідача платежів) - 675 724, 30 грн. (сума на яку відповідачем поставлено товар позивачу згідно договору № 1-040713 від 04.07.2013).

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 707 665, 88 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі № 910/20383/16 не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами.

Щодо наведених доводів апелянта в якості підстав скасування оскаржуваного рішення про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою встановлення обсягів фактично поставленого товару та його оплати за кожною окремою специфікацією відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) і не зробив відповідних висновків у своєму рішенні відносно обов'язку відповідача поставити товар з урахуванням ступеню виконання позивачем обов'язку із попередньої сплати товару, окремо по кожній специфікації, а тому, на думку скаржника, суд першої інстанції помилково визнав право позивача застосувати ст. ст. 530, 693 Цивільного кодексу України щодо повернення суми авансу, попередньо сплаченого у розмірі менше 50 %, тобто у розмірі меншому, ніж передбачено умовами специфікації, що не тягне за собою обов'язку поставки товару за специфікаціями № № 3, 4, 12, 14 та правових наслідків застосування цих норм, - суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 1-040713 від 04.07.2013. Специфікації № № 3, 4, 12, 14, 15, 17 ж, в свою чергу, є додатками до вказаного договору поставки, а отже порушення строку поставки товару за будь-якою з наведених специфікацій тягне за собою порушення умов і самого договору поставки, в межах якого вони сформовані та підписані, а тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач правомірно звернувся до відповідача про стягнення загальної суми попередньо сплачених грошових коштів в порядку ст. 693 Цивільного кодексу України, у зв'язку із порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" строку поставки позивачу товару за специфікаціями № 12, № 15, № 17, порушивши таким чином і умови договору поставки № 1-040713 від 04.07.2013.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження у справі, матеріали справи не містили та не містять належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України виконання відповідачем а тому, перерахована позивачем грошова сума у розмірі 707 665,88 грн. за своєю правовою природою залишилась сумою передоплати, а позивачем заявлено вимогу про повернення саме коштів (як попередньої оплати), що є його правом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє вищевказані доводи відповідача, як безпідставні та необґрунтовані.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі № 910/20383/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника. Крім того, судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі № 910/20383/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст підписано 15.12.2017) у справі № 910/20383/16 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергобудмонтажсервіс".

4. Матеріали справи № 910/20383/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст підписано: 18.06.2018.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.В. Тищенко

С.А. Гончаров