КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2018 р. Справа№ 910/10542/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Верховця А.А.

за участю секретаря судового засідання: Сотнікової І.О.,

у присутності представників сторін:

від заявника: ОСОБА_2 - особисто

від боржника: не з'явились

від Міненерговугілля України: Бриль П.О. - довіреність № 01/2018 від 12.01.18

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" на ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року

у справі № 910/10542/16 (суддя Яковенко А.В.)

за заявою ОСОБА_2

до Державного підприємства „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні"

про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю „ХСС", Товариства з обмеженою відповідальністю „Лайтфрен", Товариства з обмеженою відповідальністю „Енергетична компанія „Герекс"

до Державного підприємства „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року у справі №910/10542/16 заяву ОСОБА_2 задоволено повністю. Присуджено до стягнення з боржника на користь заявника нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та компенсацію втрати частини доходу у зв'язку із затримкою виплати зарплати у розмірі 77 055,98 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку у розмірі 54 226,09 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду боржник звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року у даній справі частково та прийняти нове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнути з боржника на користь заявника 15 360,00 грн. заборгованості по заробітній платі за вересень-листопад 2015 року, 8 811,44 грн. компенсації за невикористану відпустку за 62 дні, а в решті вимог відмовити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану апеляційну скаргу у справі № 910/10542/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Верховця А.А., Сотнікова С.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 року апеляційну скаргу ДП „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" на ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року у справі № 910/10542/16 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків зазначених в ухвалі протягом 10 днів з дня отримання відповідної ухвали.

Згідно відомостей, які містяться на зворотньому поштовому повідомленні, уповноважена особа скаржника отримала копію вищезазначеної ухвали суду апеляційної інстанції 11.06.2018 року.

14.06.2018 року, згідно відтиску штампу канцелярії Київського апеляційного господарського суду, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання ухвали суду від 29.05.2018 року подано докази направлення апеляційної скарги іншим учасникам провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" на ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року у справі № 910/10542/16, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 05.07.2018 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

Представники скаржника в судове засідання 05.07.2018 року не з'явилися, причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи боржник повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляв.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За викладених обставин, оскільки явка учасників сторін обов'язковою не визнавалась, матеріалів справи достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами у відсутність представників скаржника.

ОСОБА_2 в судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечувала, просила залишити її без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року - без змін.

Представник Міненерговугілля України з приводу апеляційної скарги поклався на розсуд суду.

05.07.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року - залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закону про банкрутство).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/10546/16 за заявою ТОВ „ХСС", ТОВ „Лайтфрен", ТОВ „Енергетична компанія „Герекс" про банкрутство ДП „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду міста Києва від 17.10.2016 року.

07.02.2017 року до Господарського суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації втрати частини доходу у зв'язку із затримкою виплати заробітної плати у сумі 77 055,98 грн., а також середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку у сумі 54 226,09 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що з 02.02.2009 року по 25.11.2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді заступника головного бухгалтера.

При цьому, 25.11.2015 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу № 10, однак, станом на день звільнення заробітна плата позивачу виплачена не була.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду копію наказу № 08 від 30.01.2009 року про переведення на посаду, копію наказу № 10 від 25.11.2015 року про припинення трудового договору, довідку № 145 від 04.02.2016 року про заборгованість боржника перед заявником, довідку про середню плату заявника, розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з моменту звільнення до 01.11.2016 року, а також копію паспорта та ідентифікаційного коду платника податків.

За наслідками розгляду заявлених вимог, ухвалою господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено повністю. Присуджено до стягнення з боржника на користь заявника нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та компенсацію втрати частини доходу у зв'язку із затримкою виплати зарплати у розмірі 77 055,98 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку у розмірі 54 226,09 грн.

Скаржник з даною ухвалою не погоджується в частині задоволення вимог про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку із затримкою виплати заробітної плати, а також середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку та в апеляційній скарзі зазначає про необґрунтованість суми компенсації втрати частини доходів, а також посилається на відсутність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем при звільненні, яка обумовлена неплатоспроможністю підприємства починаючи з 2013 року, зокрема і прямими діями позивача щодо створення штучного боргу шляхом нарахування надмірно високих премій.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 з 02.02.2009 року працювала на ДП „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" на посаді заступника головного бухгалтера.

З 25.11.2015 року остання була звільнена із займаної посади за власним бажанням, що підтверджується копією наказу №10 від 25.11.2015 про припинення трудового договору.

Станом на момент звільнення заявника із займаної посади їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 15 360,00 грн., а також 8 811,44 грн. компенсації за невикористану відпустку за 62 дня.

У зв'язку з викладеним, ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про стягнення з боржника нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 15 360,00 грн., 8 811,44 грн. компенсації за невикористану відпустку за 62 дня, 71 761,09 грн. компенсації втрати частини доходів за затримку виплати зарплати, а також середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у сумі 54 226,09 грн.

Згідно статті 3 Кодексу законів про працю законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України „Про оплату праці".

Відповідно до статті 1 Закону України „Про оплату праці" та статті 94 КзПП України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена у статті 2 Закону України „Про оплату праці", відповідно до якої основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. При цьому, слід зазначили, що під відрядною формою оплати розуміється форма оплати праці відповідно до кількості виготовленої ними продукції встановленої якості за відрядними розцінками. При відрядній оплати праці розмір заробітної плати залежить лише від виконання норм виробітку. Залежно від організації праці відрядна оплата праці може бути індивідуальною або колективною.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент звільнення заявника із займаної посади йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 15 360,00 грн. та компенсація за невикористану відпустку за 62 дні у розмірі 8 811,44 грн., вказана заборгованість також не заперечується представником боржника.

Крім того, позивач проіндексував затриману до виплати заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку відповідно до Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати".

Виплата індексації працівникам, що становить втрату працівників частини їх заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, передбачено також ст.34 Закону України „Про оплату праці".

В силу п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України за №159 від 21.02.2001 року, компенсації підлягає, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

Розрахунок проіндексованої втрати частини заробітної плати здійснюється у відповідності з вимогами, викладеними у ст. 3 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", згідно якої сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за яким виплачується доход, до уваги не береться).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що заявником правомірно нараховано 71 761,09 грн. компенсації втрати частини доходів за затримку виплати заробітної плати.

Крім того, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки відповідача № 145 від 04.02.2016 року, заборгованість по заробітній платі заступника головного бухгалтера ДП „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по дату звільнення 25.11.2015 року за вирахуванням всіх податків і зборів складає 77 055,98 грн.

Вказана довідка видана відповідачем в особі директора Марценюк-Кухарук А.П., містить відповідний підпис та скріплений печаткою підприємства, а відтак у суду відсутні підстави ставити її під сумнів та не брати її до уваги під час розгляду відповідної заяви.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з боржника на користь заявника нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 15 360,00 грн., компенсації за невикористану відпустку за 62 дня у розмірі 8 811,44 грн., та компенсацію втрати частини доходів за затримку виплати зарплати у розмірі 71 761,09 грн., які за вирахуванням всіх податків і зборів складає 77 055,98 грн.

Окрім того, згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року у справі № 927/741/13 зазначено, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За структурою КЗпП України стаття 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII „Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Вказаний висновок кореспондується з позицією Верховного Суду України про те, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України про банкрутство (постанова Верховного Суду України від 14.11.2012 року у справі № 6-139цс12).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки і не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-76цс14 суд дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є обставини невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти, що в свою чергу спростовує доводи скаржника про відсутність у підприємства вини з огляду на його неплатоспроможність починаючи з 2013 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України „Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок).

Відповідно до п. п. 2, 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 - середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виплати зарплати за період з 25.11.2015 року по 01.11.2016 року в розмірі 54 226,09 грн., колегія суддів приходить до висновку, що наданий заявником розрахунок є обґрунтованим і арифметично вірним (232,73 грн. середньоденного заробітку х 233 робочих дні).

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б спростовували заявлені ОСОБА_2 вимоги щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку. Не надано відповідних доказів і апеляційному суду. Посилання скаржника на факт доведення боржника до банкрутства прямими діями заявника не підтверджені належними доказами, а відтак судом до уваги не беруться.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заявлених вимог про стягнення з боржника на користь заявника 54 226,09 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року у даній справі прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі безпідставні, необґрунтовані та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства „Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" на ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року у справі № 910/10542/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року у справі № 910/10542/16 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 06.07.2018 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.В. Сотніков

А.А. Верховець