ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 925/1049/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Стратієнко Л.В., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,

представники учасників справи:

позивача - Колосюк В.А.,

відповідача - Гуміров О.І., Косменюк О.М.,

третьої особи-1 - не з'явився,

третьої особи-2 - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Лавіта"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018

(головуючий - Пономаренко Є.Ю., судді: Андрієнко В.В., Дідиченко М.А.)

та рішення Господарського суду Черкаської області від 26.04.2016

(головуючий - Васянович А.В., судді: Єфіменко В.В., Довгань К.І.)

у справі №925/1049/13

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

до Приватного підприємства "Лавіта"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1. ОСОБА_7, 2. ОСОБА_8

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії "Полтавське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного підприємства "Лавіта", в якому просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №МІУ-92-08 від 11.04.2008. За рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги позивача про погашення заборгованості перед ним третьою особою - ОСОБА_7 за кредитним договором №МКЛУ-92-08 від 11.04.2008. Визнати право за позивачем від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Визнати за позивачем право підпису договору купівлі-продажу як продавцем, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, а саме: отримання Витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, отримання довідок та документів, що будуть необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, доступу до будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Визнати за позивачем право бути замовником виготовлення та одержання витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, бути замовником здійснення поточної інвентаризації вищевказаного об'єкта, одержати копії технічного паспорта та інших правовстановлюючих документів на даний комплекс нежитлових будівель, по необхідності виготовити та одержати новий технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи. Визнати за позивачем право здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмета іпотеки (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07 липня 2014 року).

1.2. Позов мотивований тим, що у зв'язку з настанням терміну повернення кредиту у повному обсязі та невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

2. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. 11.04.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" в особі керуючого філії "Полтавське регіональне відділення" ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" та громадянином України ОСОБА_7 (далі - позичальник) було укладено кредитний договір №МКЛУ-92-08 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кошти в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності та цільового використання у межах поновлюваної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 83 160,00 дол. США зі сплатою за користування кредитними коштами процентів на умовах цього договору, а позичальник зобов'язався повернути всі отримані кредитні кошти банку за кожним траншем у строки, встановлені додатковими угодами до цього договору, з остаточним строком повернення до 10.04.2023 та сплачувати проценти за користування кредитними коштами виходячи з процентної ставки 18,0 відсотків (п.п. 1.1, 1.1.1, 2.5, 3.1 кредитного договору).

2.2. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 11.04.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" в особі керуючого філією "Полтавське регіональне управління" ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" та Приватним підприємством "Лавіта" було укладено договір іпотеки №МІУ-92-08, за умовами якого іпотекодавець (відповідач) передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: комплекс нежитлових будівель, реєстраційний номер 5485229, який складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А, а) - 73,6 м2, кімната зразків (літ. З) - 28,2 м2, споруди 1, 2, замощення (№ ІІ), криниці (літ. К), магазину (літ. Б) - 192,5 м2, складу сипучих товарів з підвалом (літ. В пд В) - 1113,6 м2, матеріального складу (літ. Д) - 567,6 м2, нежитлової будівлі (літ. Г) - 58,4 м2, майстерні (літ. М) - 25,1 м2, сторожки з ганком (літ. Н) - 7,2 м2, складу (літ. Є) - 6,8 м2, вбиральні (літ. Е), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідно з п.п. 3, 5 договору іпотеки узгоджена сторонами ринкова вартість предмету іпотеки становить 526 807 грн, узгоджена сторонами ліквідаційна вартість предмету іпотеки становить 368 765,54 грн. Загальна вартість нерухомого майна становить 2 319 350 грн.

Пунктом 10 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем на умовах цього договору за ліквідаційною вартістю предмету іпотеки.

2.3. 23.06.2012 за вих. №№49.1/29-01/280 і 49.1/29-01/285 позивач звернувся до ОСОБА_7 з письмовими вимогами, в т.ч. і в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", в яких довів до відома останнього про наявність порушення ним п. 8.1.8. договору іпотеки, про наявність заборгованості по кредитному договору станом на 25.07.2012, вимагав у зв'язку з цим, сплатити штраф, в десятиденний строк з моменту пред'явлення вимоги достроково в повному обсязі виконати основне зобов'язання по кредитному договору та попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення банку до суду. Вимоги направлялись засобами поштового зв'язку, адресатом не отримані, повернені відправнику 03.08.2012 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

22.08.2012 за вих. №№49.1/29-01/292 і 49.1/29-01/293 позивач повторно засобами поштового зв'язку направив ОСОБА_7 письмові вимоги, які останнім не отримані і повернуті відправнику з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

04.01.2013 за вих. № б/н позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", в якій попередив, що у випадку не усунення порушення зобов'язання по кредиту, не погашення заборгованості по кредиту в місячний строк з дати отримання вимоги, банк здійснюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до суду. Вимога направлялась засобами поштового зв'язку, адресатом не отримана, повернута відправнику 07.02.2013 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

2.4. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.02.2014 у справі №705/4368/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ПП "Лавіта" на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" 1 256 495,98 грн заборгованості по кредитному договору.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2014 вказане рішення скасовано в частині задоволення позовних вимог ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ПП "Лавіта" про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 1 256 495,98 грн; позовні вимоги задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість по кредитному договору на загальну суму 950 522,21 грн; стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ПП "Лавіта" на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість по кредитному договору на загальну суму 950 522,21 грн.

Цим судовим рішенням встановлено наявність заборгованості боржника по кредитному договору станом на 19.06.2013 в загальній сумі 950 522,21 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 51 470,60 дол. США, що по курсу НБУ складала 411 404,51 грн; строкової заборгованості по відсоткам за період з 29.07.2010 по 29.07.2013 у розмірі 746,32 дол. США або 5 965,34 грн; простроченої заборгованості по відсоткам за період з 29.07.2010 по 29.07.2013 у розмірі 16 420,17 дол. США або 131 246,42 грн; пені за період з 29.07.2012 по 29.07.2013 у розмірі 401 905,94 грн.

2.5. Посилаючись на настання терміну повернення кредиту у повному обсязі та невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду із позовом у цій справі.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

3.2. 26 квітня 2016 року рішенням Господарського суду Черкаської області позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед АТ "Банк "Фінанси та Кредит" за договором №МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 в розмірі 48 819,77 дол. США боргу зі сплати кредиту, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 1 237 039,27 грн); 2 650,83 дол. США заборгованості за простроченим кредитом, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 67 169,12 грн); 15 493,51 дол. США простроченої заборгованості по відсоткам за кредитом, (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 392 588,50 грн); 401 905,94 грн пені, звернути стягнення на предмет іпотеки: комплекс нежитлових будівель, який складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А,а) - 73,6 м2; кімнати зразків (літера З) - 28,2 м2; споруд (№1,2); замощення (№ІІ), криниці (літера К); магазину (літера Б) - 192,5 м2; складу сипучих товарів з підвалом (літера В пд. В) 1 113,6 м2; матеріального складу (літера Д) - 567,6 м2; нежитлові будівлі (літера Г) - 58,4 м2; майстерні (літера М) - 25,1 м2, сторожки з ґанком (літера - Н) - 7,2 м2, складу (літера Є) - 6,8 м2, вбиральні (літера Е), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу 13 лютого 2008 року і зареєстрованого в реєстрі за №560, що перебуває у власності ПП "Лавіта" шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" за визначеною вартістю предмета іпотеки в загальному розмірі 5 711 730,00 грн. В решті вимог в позові відмовлено. Здійснено розподіл судового збору.

3.1.1. Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що сума боргу позичальника по кредитному договору № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 станом на 20.06.2013 становить 950 522,21 грн і ця обставина встановлена рішеннями суду у цивільній справі №705/4368/13-ц, а тому відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не потребує повторного доведення. Крім цього, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на зазначене майно за банком судом першої інстанції було визначено вартість предмету іпотеки на підставі звітів СП ТОВ "Фавор" у загальному розмірі 5 711 730,00 грн (ринкова вартість комплексу нежитлових будівель у розмірі 4 949 580,00 грн + оціночна вартість земельної ділянки у розмірі 762 150,00 грн).

3.2. 12 лютого 2018 року постановою Київського апеляційного господарського суду рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2016 змінено. Позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед АТ "Банк "Фінанси та Кредит" за договором №МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2008 року в розмірі 48 819,77 дол. США боргу зі сплати кредиту (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 1 237 039,27 грн); 2 650,83 дол. США заборгованості за простроченим кредитом (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 67 169,12 грн); 15 493,51 дол. США простроченої заборгованості по відсоткам за кредитом (що в гривневому еквіваленті станом на 26 квітня 2016 року становить 392 588,50 грн); 401 905,94 грн пені, звернуто стягнення на предмет іпотеки: комплекс нежитлових будівель, який складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А,а) - 73,6 м2; кімнати зразків (літера З) - 28,2 м2; споруд (№1,2); замощення (№ІІ), криниці (літера К); магазину (літера Б) - 192,5 м2; складу сипучих товарів з підвалом (літера В пд. В) 1 113,6 м2; матеріального складу (літера Д) - 567,6 м2; нежитлові будівлі (літера Г) - 58,4 м2; майстерні (літера М) - 25,1 м2, сторожки з ґанком (літера - Н) - 7,2 м2, складу (літера Є) - 6,8 м2, вбиральні (літера Е), що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу 13 лютого 2008 року і зареєстрованого в реєстрі за №560, що перебуває у власності Приватного підприємства "Лавіта" шляхом надання права ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" продажу вказаного предмету іпотеки з початковою ціною реалізації у розмірі 4 949 580,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судового збору.

3.2.1. Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що господарським судом порушено ст. 22 ГПК України в частині прийняття до розгляду вимог позивача за зміненим предметом позову після початку розгляду справи по суті, а також не було правильно визначено вартість предмета іпотеки.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. 06 березня 2018 року Приватне підприємство "Лавіта" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018, рішення Господарського суду Черкаської області від 26.04.2016 та закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору.

4.2. На думку скаржника, сума боргу, правильність розрахунків, чинність кредитного і іпотечного договорів встановлені рішеннями суду у цивільній справі №705/4368/13-ц і не потребують повторного доведення. Тому фактична заборгованість за кредитним договором станом на дату винесення рішення Господарським судом Черкаської області (26.04.2016) становила 950 522,21 грн. Встановивши заборгованість на рівні 2 098 672,83 грн, Господарський суд Черкаської області, з яким погодився Київський апеляційний господарський, фактично вийшов за межі позовних вимог.

4.2.1. Скаржник зауважив на тому, що господарським судом апеляційної інстанції безпідставно не застосовано позовну давність, тоді як зі спливом позовної давності припиняється право вимоги (переслідуванні притягнення до суду) боржника. Право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 10.04.2008 АТ "Банк "Фінанси та Кредит" втратив з 20 червня 2013 року.

4.2.2. Також скаржник зазначив про те, що звернення стягнення на весь предмет іпотеки з самого початку направлене на сплановане завдання збитків суб'єкту підприємницької діяльності, що тягне за собою його банкрутство.

4.3. 31 травня 2018 року позивачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить судові рішення попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

4.4. Відзив мотивовано такими аргументами.

4.4.1. Якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Враховуючи викладене, а також з огляду на визначення в кредитному договорі виконання зобов'язання у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті та наявність у позивача відповідно ліцензії на використання іноземної валюти на території України, визначення судом першої інстанції заборгованості в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення є обґрунтованим.

Відповідно сума заборгованості за оскаржуваними рішеннями не є більшою за суму, встановлену рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року у справі №22ц-793/1039/2014.

4.4.2. Крім того, банком направлено відповідачу вимогу 09.01.2013, яка повернута відправнику 07.02.2013 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання", у зв'язку з чим днем пред'явлення вимоги є дата оформлення підприємством поштового зв'язку повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, тобто 07.02.2013.

Вказана вимога відповідачем залишилась не виконаною, а банк звернувся з позовом до суду 02.07.2013, тобто в межах строку позовної давності. Враховуючи викладене, позивачем не було пропущено позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір по справі стосується звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №МІУ-92-08 від 11.04.2008.

5.2.2. Як встановлено ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду.

Частиною 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, зокрема зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування - процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У разі якщо право звернення стягнення на майно пов'язане з невиконанням зобов'язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов'язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов'язання.

З урахуванням положення частини шостої статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а у разі відсутності такої згоди - на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

5.2.3. Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення суду) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Господарськими судами встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області у справі №705/4368/13-ц, зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2014, вирішено спір між тими ж особами, які беруть участь у цій справі.

Рішенням у зазначеній справі встановлено наявність і розмір заборгованості боржника по кредитному договору №МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 станом на 19 червня 2013 року (заборгованість у цій справі також заявлена позивачем станом саме на вказану дату).

5.2.4. При цьому, судом апеляційної інстанції правильно зауважено на тому, що часткова оплата відповідачем суми заборгованості за кредитним договором вже після прийняття судового рішення у справі не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційний суд переглядає рішення місцевого господарського суду з урахуванням обставин, які існували саме на момент прийняття рішення.

Разом з тим, здійснені оплати можуть бути враховані під час примусового виконання судового рішення.

5.2.5. Аргументи скаржника про те, що встановивши заборгованість на рівні 2 098 672,83 грн Господарський суд Черкаської області, з яким погодився Київський апеляційний господарський, фактично вийшов за межі позовних вимог, відхиляються Верховним Судом з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 Цивільного кодексу України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Крім того, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд у мотивувальній частині рішення наводить розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (в цьому випадку рішення у справі №925/1049/13).

З огляду на визначення в кредитному договорі виконання зобов'язання у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті та наявність у позивача ліцензії на використання іноземної валюти на території України, визначення господарськими судами заборгованості в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення є правильним.

5.2.6. При цьому, Верховний Суд погоджується з доводами апеляційної інстанції про те, що визначена судом першої інстанції сума заборгованості не є більшою за суму, встановлену рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року у справі №22ц-793/1039/2014, а є заборгованістю в іноземній валюті, яка визначена у гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення у цій справі.

5.2.7. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, то у цьому зв'язку господарськими судами встановлено, що цей строк позивачем пропущено не було з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У цьому зв'язку господарськими судами встановлено, що 09.01.2013 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", в якій попередив, що у випадку не усунення порушення зобов'язання по кредиту, не погашення заборгованості по кредиту в місячний строк з дати отримання вимоги, банк здійснюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до суду. Вимога направлялась засобами поштового зв'язку, адресатом не отримана, повернена відправнику 07.02.2013 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Враховуючи те, що позивач у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань набув права отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, отже відповідно право позивача на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникло (та відповідно перебіг позовної давності розпочався) з моменту, коли його право було порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто з моменту відмови відповідача виконати вимоги банку.

Оскільки позивач направив відповідачу вимогу 09.01.2013, яка повернуто відправнику 07.02.2013 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання", днем пред'явлення вимоги є дата оформлення підприємством поштового зв'язку повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, тобто 07.02.2013.

Вказана вимога відповідачем виконана так і не була, а з позовом банк звернувся до суду 02.07.2013, тобто в межах позовної давності.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком обох судових інстанцій про те, що позивачем не було пропущено позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

5.2.8. Щодо інших вимог позивача про визнання за ним права підпису договору купівлі-продажу в якості продавця, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, а також про визнання за позивачем права бути замовником виготовлення та одержання витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно, бути замовником здійснення поточної інвентаризації вищевказаного об'єкта, одержати копії технічного паспорта та інших правовстановлюючих документів на даний комплекс нежитлових будівель, по необхідності виготовити та одержати новий технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи; і вимоги про визнання за позивачем права здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки, то господарський суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права банку продажу вказаного предмету іпотеки включає в себе правомочності банку щодо підпису договору купівлі-продажу, одержання правовстановлюючих документів та відповідних витягів, а також здійснення платежів, а тому відповідно додаткове задоволення вказаних вимог є неправильним з огляду на відсутність спору в цій частині (недоведеність порушення прав саме в контексті таких вимог). Крім того, позивачем не наведено обґрунтованість визначення відповідача за такими вимогами.

5.2.9. Інші аргументи касаційної скарги про те, що звернення стягнення на весь предмет іпотеки з самого початку направлене на сплановане завдання збитків суб'єкту підприємницької діяльності, що тягне за собою його банкрутство, відхиляються Верховним Судом з огляду на те, що господарськими судами не встановлено обставин недійсності іпотечного договору на підставі якого позивачем заявлено позовні вимоги, тоді як частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки (стаття 11 Закону України "Про іпотеку").

При цьому, укладаючи договір іпотеки, іпотекодавець бере на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета іпотеки).

5.2.10. Зважаючи на викладене та приймаючи до уваги обставини, встановлені у справі судами попередніх інстанцій, Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок господарського суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням заяви позивача про уточнення позовних вимог від 07 липня 2014 року. Протилежні аргументи, наведені у касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді касаційної інстанції, а відтак, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

5.2.11. Поряд з тим Верховний Суд погоджується з доводами, наведеними у відзиві на касаційну скаргу, як такими, що узгоджуються із встановленими судами обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Верховний Суд вважає висновок господарського суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог обґрунтованим, оскільки позивачем доведено порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів. При цьому, доводи відповідача у касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією Верховного Суду, враховуючи вимоги ст. 300 ГПК України.

6.2. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Приватного підприємства "Лавіта" без задоволення, а судових рішень, що оскаржуються,- без змін.

7. Судові витрати

7.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу Приватного підприємства "Лавіта" без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Лавіта" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі №925/1049/13 залишити без змін.

3. Поновити виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі №925/1049/13.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І. Ткач

Судді: Л. Стратієнко

В. Студенець