ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
УХВАЛА

"02" липня 2018 р. Cправа № 902/467/13

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 б/н від 18.06.2018 р. на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчука В.В. у справі

за позовом: Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", м.Київ

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний центр "Енозіс", м.Вінниця

про стягнення заборгованості 3 335 750,20 грн за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р.

За участю представників:

Скаржника (ОСОБА_1.): ОСОБА_3, довіреність № 1260 від 26.06.2018 р. дійсна до 15.03.2021 р.

Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області: Паламарчук Володимир Володимирович, довіреність № б/н від 29.05.2018 р. дійсна до 29.05.2019 р., службове посвідчення ВІ № 0117 від 27.11.2017 р.

Позивача та відповідача: не з'явились.

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебувала справа № 902/467/13 за позовом Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний центр "Енозіс" про стягнення 3 335 750,20 грн. заборгованості за порушення умов кредитного договору № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 04.06.2013 р. (суддя Тварковський А.А.) у справі № 902/467/13 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний центр "Енозіс" на користь публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" 2 547 351, 72 грн заборгованості за кредитом, 427 900,08 грн заборгованості за відсотками по кредиту, 15 187,46 грн пені та 59 808,77 грн відшкодування витрат на сплату судового збору.

21.03.2013 р. на виконання вказаного рішення видано наказ, який надіслано на адресу стягувача.

20.06.2018 р. до суду надійшла скарга б/н від 18.06.2018 р. ОСОБА_1, в якій остання просить суд витребувати від Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області матеріали виконавчого провадження № 45263954 та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 45263954 від 06.07.2016 р. винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчука В.В. Також в прохальній частині скарги остання просить замінити стягувача Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" на правонаступника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 45263954 відкритому на підставі наказу виданого на рішення Господарського суду Вінницької області від 04.06.2013 р. по справі № 902/467/13 на підставі договору про відступлення права вимоги від 28.04.2016 р., яка згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Банаську О.О.

Ухвалою від 23.06.2018 р. розгляд вказаної вище скарги призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.07.2018 р.

02.07.2018 р. до суду надійшло пояснення на скаргу Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області № 7338/07ю1-25/5 від 27.06.2018 р. в якому, останній просить відмовити у задоволенні скарги.

В судове засідання представники позивача та відповідача не з'явились, причин неявки не повідомили, хоча про дату час та місце розгляду заяви повідомлялись належним чином, ухвалою суду, яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією.

При цьому судом враховується, що неявка учасників справи та інших осіб (стягувача, боржника) не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження чи для розгляду скарги (абз. 2 ч. 3 ст. 334, ч.2 ст.342 ГПК України).

Розгляд скарги здійснюється з фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні оголошувалась перерва в межах дня про що під розпис було повідомлено присутніх в ній учасників справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги викладені в скарзі підтримав та просив суд їх задовольнити з викладених в ній підстав.

Натомість представник Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області щодо скарги заперечував та просив суд відмовити в її задоволенні в повному обсязі.

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення учасників процесу, судом встановлено наступне.

Як вбачається із змісту скарги б/н від 18.06.2018 р. в обґрунтування вимог по останній ОСОБА_1 посилається на такі обставини:

- 28.04.2016 р. між ПАТ "ОТП Банк" (Первісний кредитор) та ТОВ "Іксора-Інвестлайн" (Новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р. за яким первісний кредитор передає (відступає) у повному обсязі, а Новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить Первісному кредитору за вказаним вище кредитним договором;

- 28.04.2016 р. між ТОВ "Іксора-Інвестлайн" (Первісний кредитор) та фізичною особою-громадянином ОСОБА_1 (Новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р. за яким первісний кредитор передає (відступає) у повному обсязі, а Новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить Первісному кредитору за вказаним вище кредитним договором;

- 17.04.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні та ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження на що 08.08.2018 р. отримано відповідь про закінчення виконавчого провадження 06.07.2016 р. та про відмову в ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження;

- 13.06.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області із заявою про видачу копії постанови про закінчення виконавчого провадження № 45263954 від 06.07.2016 р. відповіді на яке на момент звернення із скаргою до суду отримано не було;

- про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналась лише після отримання копії відповіді її представником - 08.08.2018 р.;

- закриття виконавчого провадження з підстав виконання судового рішення є помилковим, оскільки заборгованість перед ПАТ "ОТП Банк" відсутня у зв'язку з відступленням права вимоги, а не внаслідок фактичного виконання судового рішення;

- постанова про закінчення виконавчого провадження порушує права ОСОБА_1 та підлягає скасуванню, оскільки у Нового кредитора немає змоги у примусовому порядку здійснити стягнення боргу із Боржника.

З урахуванням вказаних обставин ОСОБА_1 посилаючись на приписи ч.1 ст.512, ч.1 ст.514 ЦК України, ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження", п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 04.11.2010 р. зі змінами), ст.ст.339, 340, 341 ГПК України просить суд замінити стягувача - Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" - на правонаступника - ОСОБА_1 - у виконавчому провадженні № 45263954 відкритому на підставі наказу виданого на рішення Господарського суду Вінницької області від 04.06.2013 р. по справі № 902/467/13 на підставі договору про відступлення права вимоги від 28.04.2016 р. та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 45263954 від 06.07.2016 р. винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчуком В.В.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оглянувши оригінали матеріалів виконавчого провадження № 45263954 суд дійшов висновку про задоволення вимог заявника у повному обсязі виходячи із таких міркувань.

Так, розглядаючи вимогу про заміну стягувача правонаступником суд виходив з такого.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 04.06.2013 р. (суддя Тварковський А.А.) у справі № 902/467/13 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний центр "Енозіс" на користь публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" 2 547 351, 72 грн заборгованості за кредитом, 427 900,08 грн заборгованості за відсотками по кредиту, 15 187,46 грн пені та 59 808,77 грн відшкодування витрат на сплату судового збору.

21.03.2013 р. на виконання вказаного рішення видано наказ, який надіслано на адресу стягувача.

На підставі заяви стягувача, яка надійшла до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 29.10.2014 р. головним державним виконавцем Відділу Паламарчуком В.В. ухвалено постанови про відкриття виконавчого провадження за № 45263954 та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

06.07.2016 р. на підставі заяви стягувача № 438 від 04.07.2016 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчуком В.В. було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, згідно з п.1 договору про відступлення права вимоги від 28.04.2016 р. укладеного між ПАТ "ОТП Банк" (Первісний кредитор) та ТОВ "Іксора-Інвестлайн" (Новий кредитор) в порядку та на умовах визначених цим Договором Первісний кредитор передає (відступає) у повному обсязі, а Новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить Первісному кредитору за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р., укладеним між Первісним кредитором як кредитодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний центр "Енозіс" (Боржник), як позичальником, а саме: Первісний кредитор передає Новому кредитору право вимагати виконання Боржником боргових зобов'язань за кредитним договором в розмірі 3 404 111,18 грн, яка складається з 2 547 351,72 грн залишку заборгованості по основній сумі кредиту та 856 759,46 грн суми несплачених відсотків за користування кредитом за ціну, встановлену в п.3 цього Договору. Разом з правом вимоги Новому кредитору переходять всі інші пов'язані з ним права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу прав вимоги, у тому числі права щодо нарахування та стягнення пені, штрафу, процентів за порушення Боржником грошових зобов'язань протягом строку дії кредитного Договору.

Одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором Новий кредитор набуває також права, пов'язані з фактом переходу права вимоги, включаючи права Нового кредитора бути позивачем в судах, стягувачем у виконавчому провадженні тощо. Зокрема, але не виключно, з моменту набуття права вимоги за кредитним договором Новий кредитор набуває права, що належать Первісному кредитору при зверненні до виконання та примусовому виконанні рішення Господарського суду Вінницької області по справі № 902/467/13 та рішення Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/13541/13-ц.

Крім цього, разом із відступленням права вимоги первісний кредитор здійснює відступлення права вимоги за договорами, якими забезпечується належне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Пунктом 2 договору визначено, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в усіх зобов'язаннях, що виникли з кредитного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладенння цього договору.

Згідно з п.10 договору Новий кредитор має право здійснювати наступне відступлення права вимоги будь-якій третій особі.

28.04.2018 р. між сторонами вказаного договору підписано акт прийому-передачі кредитних документів.

В подальшому 28.04.2018 р. між ТОВ "Іксора-Інвестлайн" (Первісний кредитор) та фізичною особою-громадянином ОСОБА_1 (Новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги відповідно до п.1.1 якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору належне Первісному кредитору право вимоги за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р., із змінами та доповненнями, укладеним між ПАТ "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний центр "Енозіс" (Боржник).

Згідно з п.п.1.3, 1.4 договору до Нового кредитора переходить право вимагати (замість Первісного кредитора) від Боржника належного та реального виконання зобов'язань по поверненню основної суми заборгованості по кредиту та нарахованих процентів. Перехід права вимоги до Нового кредитора оформлюється складанням акту прийому-передачі права вимоги, який є невід'ємною частиною даного Договору.

Пунктом 1.8 договору визначено, що право вимоги було набуте Первісним кредитором на підставі Договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 28.04.2016 р. у АТ "ОТП Банк".

До договору від 28.04.2018 р. його сторонами підписано додаток № 1 "Розрахунок заборгованості за кредитними договорами" в якому сума боргу боржника визначена в розмірі 3 404 111,18 грн, з яких 2 547 351,72 грн заборгованість по кредиту, 856 759,46 грн заборгованість по відсоткам, додаток № 2 "Акт прийому-передачі права вимоги" за яким складання цього акту свідчить, що Новий кредитор в повному обсязі набув без будь-яких небудь-обмежень вказане До договору від 28.04.2018 р. його сторонами підписано додаток № 1 "Розрахунок заборгованості за кредитними договорами" в якому сума боргу боржника визначена в розмірі 3 404 111,18 грн, з яких 2 547 351,72 грн заборгованість по кредиту, 856 759,46 грн заборгованість по відсоткам, додаток № 2 "Акт прийому-передачі права вимоги" за яким складання цього акту свідчить, що Новий кредитор в повному обсязі набув без будь-яких небудь-обмежень вказане право вимоги та має право розпоряджатися ним на свій власний розсуд, додаток № 3 "Акт прийому-передачі документів" тощо.

право вимоги та має право розпоряджатися ним на свій власний розсуд, додаток № 3 "Акт прийому-передачі документів" тощо.З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 334 ГПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб.

Згідно ст.124 Конституції України та ст.18 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема наказів (п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ "Про виконавче провадження").

Виконання судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя і заміна сторони на цій стадії може відбуватися як на підставі та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України, так і Законом України "Про виконавче провадження".

Змістом ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" підтверджується, що виконавче провадження, є завершальною стадією судового провадження.

Із вказаних норм вбачається, що правонаступництво можливе на будь-якій стадії процесу, в тому числі й на стадії виконання судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов'язковими тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Слід відзначити, що правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого.

Правонаступництво може бути універсальним (загальним) або частковим. За універсальним правонаступництвом до правонаступника переходять усі права і обов'язки того суб'єкта, якому вони належали раніше. За частковим правонаступництвом від одного до іншого суб'єкта переходять лише окремі суб'єктивні права або обов'язки.

Згідно зі статтею 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Такий статус сторін у правовідносинах існує до моменту виконання боржником зобов'язань перед кредитором, які відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України припиняються, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміна сторони матеріального правовідношення її правонаступником), тому у кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладення між ними відповідного договору.

Відповідно до ч.1 ст.513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно до ч.1 ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, заміна кредитора у зобов'язанні допускається шляхом відступлення права вимоги на підставі правочину протягом усього часу існування зобов'язання.

Таким чином, процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміна сторони матеріального правовідношення її правонаступником), тому у кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Як визначає ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як встановлено судом вище в підтвердження факту заміни кредитора у зобов'язанні заявником було надано договори відступлення права вимоги від 28.04.2016 р. за якими відбулась передача права вимоги за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р. від ПАТ "ОТП Банк" до ТОВ "Іксора-Інвестлайн", а в подальшому від ТОВ "Іксора-Інвестлайн" до громадянки ОСОБА_1 та додатки до вказаних договорів.

Сукупність наведених вище обставин та доказів переконливо свідчать про те, що громадянка ОСОБА_1 є правонаступником ПАТ "ОТП Банк" за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р., а тому в порядку статті 15 Закону України "Про виконавче провадження", статті 334 ГПК України у виконавчому провадженні № 45263954 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 21.06.2013 р. у справі № 902/467/13 слід замінити стягувача його правонаступником.

При задоволенні заяви громадянки ОСОБА_1 судом прийнято до уваги, що матеріали справи на момент проведення судового засідання не містять доказів визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 28.04.2016 р., їх розірвання тощо, а факту нікчемності зазначених договорів судом не встановлено.

Крім того, суд зазначає, що ні боржником (відповідачем у справі), ні стягувачем, ні Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області всупереч вимогам ухвали суду не подано до суду доказів в спростування заяви ОСОБА_1 щодо заміни сторони у виконавчому провадженні.

Розглядаючи скаргу в частині вимоги про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.07.2016 р. суд дійшов таких висновків.

Із матеріалів виконавчого провадження № 45263954 слідує, що в його рамках Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області вчинялися заходи спрямовані на виконання судового рішення, зокрема: подана заява про реєстрацію обтяження рухомого майна від 30.10.2014 р.; спрямовано лист від 04.11.2014 р. на адресу стягувача про наявність у боржника нерухомого майна з проханням надати правовстановлюючі документи та технічну документацію, а також визначитись із особою, яка візьме на відповідальне зберігання зазначене нерухоме майно; 07.11.2014 р. прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 305 024,80 грн; 05.04.2015 р. спрямовано запити до Вінницької міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області стосовно правового статусу земельної ділянки на якій розташоване майно належне боржнику; 01.07.2015 р. на адресу ПАТ "ОТП Банк" спрямовано повторний запит за змістом аналогічним попередньому від 04.11.2014 р.; 16.07.2015 р. на адресу банківських установ направлено постанову про арешт коштів боржника від 16.07.2015 р.; 13.08.2015 р. направлено запити щодо наявності у боржника майна до ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, Державної інспекції сільського господарства у вінницькій області, Територіального управління Дерпрогірнагляду у Вінницькій області; 03.03.2016 р. складено акт опису й арешту майна боржника; 15.03.2016 р. на адресу банківських установ направлено постанову про арешт коштів боржника від 15.03.2016 р.; 15.03.2016 р. на адресу боржника направлено постанову про призначення експерта/спеціаліста; 04.04.2016 р. органом ДВС отримано звіт про незалежну оцінку майна; 05.04.2016 р. направлено повідомлення стягувачу та боржнику про результати оцінки майна; 16.05.2016 р. направлено повідомлення ОСОБА_1 про підготовку майна до реалізації іпотекодержателем якого вона являється;06.07.2016 р. на адресу сторін надіслано постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в сумі 5 668,86 грн; 06.07.2016 р. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" тощо.

Оскільки предметом скарги являється постанова про закінчення виконавчого провадження від 06.07.2016 р. судом встановлено, що її прийняття зумовлено надходженням заяви ПАТ "ОТП Банк" № 483 від 04.07.2018 р. про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із тим, що станом на 04.07.2016 р. заборгованість перед ПАТ "ОТП Банк" на підставі наказу № 902/467/13 виданого Господарським судом Вінницької області 21.06.2013 р. відсутня.

При цьому у вказаній заяві ПАТ "ОТП Банк" просив врахувати, що сума заборгованості ТОВ "Поліграфічний центр "Енозіс" на день відкриття виконавчого провадження становила 312 277,00 грн та повністю сплачена.

З урахуванням встановлених обставин судом враховано, що умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, чітко визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною першою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку встановленому виконавчим документом і цим Законом. При цьому державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання.

Згідно із частиною 3 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Аналіз наведених вище норм права приводить суд до висновку, що закінчення виконавчого провадження з підстави визначеної п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" допускається лише за сукупності наступних умов:

- фактичне виконання судового рішення у повному обсязі;

- виконання судового рішення має бути проведено згідно з виконавчим документом.

Як вбачається із змісту виконавчого документа - наказу Господарського суду Вінницької області від 21.06.2013 р. - виконанню підлягало рішення суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний центр "Енозіс" на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" 2 547 351,72 грн заборгованості за кредитом, 427 900,08 грн заборгованості за відсотками по кредиту, 15 187,46 грн пені та 59 808,77 грн відшкодування витрат на сплату судового збору, що також зафіксовано в постанові про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, загальна сума, яка підлягала стягненню із боржника становить 3 050 248,03 грн.

Судом встановлено, що зазначений наказ не визнаний таким, що не підлягає виконанню повністю чи в частині, будь-які виправлення до нього не внесені, інші накази на виконання рішення у справі № 902/467/13 не видавались.

Отже, отримавши наказ Господарського суду Вінницької області від 21.06.2013 р. у справі № 902/467/13 державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області зобов'язаний був виконувати останній згідно із зазначеними у ньому даними щодо загальної суми заборгованості, а саме 3 050 248,03 грн.

Натомість закриваючи виконавче провадження на підставі заяви ПАТ "ОТП Банк" № 483 від 04.07.2016 р. державним виконавцем не було надано належної оцінки тому факту, що у вказаній заяві було зазначено лише про виконання судового рішення на суму 312 277,00 грн, яку подано без надання будь-яких доказів виконання судового рішення навіть на зазначену суму.

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

Однак всупереч зазначеним вище положенням ч.ч.1, 2 ст.5, п.1 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) державний виконавець не скористався наявними у нього правами щодо з'ясування достовірності наведених у заяві ПАТ "ОТП Банк" № 483 від 04.07.2016 р. обставин.

При цьому, навіть при підтвердженні виконання судового рішення на суму яка вказана в заяві ПАТ "ОТП Банк" № 483 від 04.07.2016 р., а саме 312 277,00 грн, вказана обставина не буде свідчити про виконання рішення суду в повному обсязі, оскільки непогашені боргові зобов'язання перед стягувачем виходячи із змісту виконавчого документа становитимуть 2 737 971,03 грн, що свідчить про безпідставність закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови).

Окрім того, за приписами ч.ч.1, 3 ст.202, ч.1 ст.203 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст. 526 ЦКУ, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Належне виконання також включає в себе виконання зобов'язання належними сторонами, в обумовлені строки, в погодженому або визначеному місці тощо.

Разом з тим, виходячи із змісту укладених 28.04.2016 р. договорів про відступлення права вимоги оцінка яким давалась вище, суд дійшов переконливого висновку про те, що 28.04.2016 р. відбулась заміна сторони правонаступником в матеріальному правовідношенні, яке випливало із кредитного договору № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р. із ПАТ "ОТП Банк" на громадянку ОСОБА_1

Слід зазначити, що замінга сторони відбулась також і у ввідповідному іпотечному договорі - 28.04.2016 р. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про нового іпотекодержателя - ОСОБА_1 відомості про яку достеменно були відомі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою від 06.05.2016 р. та листом від 16.05.2016 р. № 3570/02227/5 тощо.

Таким чином подання заяви ПАТ "ОТП Банк" 04.07.2016 р. про закінчення виконавчого провадження з мотивів повного виконання судового рішення після вибуття 28.04.2016 р. із матеріального правовідношення у зв'язку із відступленням прав вимоги за кредитним договором № СМ-SMЕВОО/052/2006 від 04.07.2006 р. неналежне виконання умов якого стало підставою для прийняття цього судового рішення свідчить про те, що вказана заява подана стороною, яка не може вважатися управненою (належною) у даному правовідношенні.

Вказана дії ПАТ "ОТП Банк" не узгоджуються із приписами ч.7 ст.13 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) згідно якої, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Окрім того, вимагання закінчити виконавче провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі на суму 312 277,00 грн змінило таким чином суму виконавчого збору, яка підлягала стягнення із боржника відповідно до постанови 07.11.2014 р. в сумі 305 024,80 грн на суму 31 227,70 грн, що вбачається із розпорядження № 45263954/5 від 06.07.2016 р. чому також не було надано відповідної юридичної оцінки Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Надаючи оцінку зазначеним доводам відповідача (скаржника), в контексті поновлення його порушеного права як заявника, суд зазначає слідуюче.

За змістом ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент подання скарги) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 340 ГПК України).

Згідно зі ст. 341 ГПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З системного аналізу вищевказаних норм права, слідує, що передумовою звернення скаржника зі скаргою на дії відділу ДВС до суду є порушенням рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби прав даного скаржника.

При цьому визначальним в даному контексті є поновлення порушених прав за результатами розгляду даної скарги судом.

Тобто за своєю суттю звернення скаржника до суду зі скаргою зводиться до одного ключового наслідку за результатом розгляду скарги - поновлення порушеного права скаржника.

Саме зазначене розуміння процесуального інституту звернення скаржника зі скаргою до суду на дії відділу ДВС і висвітлено законодавцем в розділі VI "Судовий контроль за виконанням судових рішень".

Слід зазначити, що в редакції ГПК України (в редакції до 15.12.2017 р.) інститут оскарження дій чи без діяльності органів ДВС дещо відмінним, що безпосередньо слідує зі змісту ст. 121-2 ГПК України (в редакції до 15.12.2017 р.) відповідно до якої підставою для звернення скаржника до суду зі скаргою на дії чи без діяльність відділу ДВС було вчинення оскаржуваної дії відділом ДВС, в той же час підставою та умовою звернення учасника виконавчого провадження зі скаргою до суду за діючою редакції ГПК України є порушення права скаржника та відновлення за результатами розгляду скарги порушених прав скаржника.

Тобто, у кінцевому результаті розгляд скарги повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Системне тлумачення норм Господарського процесуального кодексу України в частині, що регулює порядок розгляду скарг на дії органів ДВС у порівнянні редакцій до та після 15.12.2017 р. приводить до висновку про концептуальну зміну підходу законодавця до врегулювання зазначених правовідносин, позаяк як вказувалось вище визначальним при зверненні із скаргою за діючою редакцією ГПК України є наявність порушеного права та можливість його поновлення за результатами розгляду скарги.

Абзац 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Із матеріалів справи вбачається, що скаржник - громадянка ОСОБА_1 - стала правонаступником ПАТ "ОТП Банк" у матеріальному правовідношенні, неналежне виконання якого боржником слугувало підставою для прийняття судового рішення та видачі виконавчого документа на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 45263954 до винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.07.2016 р.

Відтак, закінчення виконавчого провадження позбавляє можливості Нового кредитора, яким являється громадянка ОСОБА_1 реалізувати у повному обсязі набуті за договором про відступлення права вимоги від 28.04.2016 р. права сторони у виконавчому провадженні із чого слідує наявність у скаржника порушеного права.

При цьому суд зауважує, що судом було задоволено скаргу ОСОБА_1 в частині вимог про заміну стягувача у виконавчому провадженні, що свідчить про набуття останньою процесуальної правоздатності в контексті наявності прав на подання скарги на дії державного виконавця.

Окрім того, аналіз приписів ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону чинній на момент подання скарги) свідчить про те, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені не лише сторонами, а й іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З огляду на встановлення у скаржника порушеного права суд приймає до уваги наступні положення законодавства.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В силу приписів ст.326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. №18-рп/2012).

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

За приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" та ст. 3 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

17.07.1997 р. Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства. Згідно із статтею 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини.

У справі "Сьорінг проти Об'єднаного Королівства Великої Британії", Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов'язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції.

Відповідно до п. 40 рішення Європейського суду від 10.03.1997 р. "Горнсбі проти Греції" для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду".

Відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні (рішення Суду у справі Антонюк проти України, no. 17022/02, від 11.12.2008).

Право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 р. в справі "Півень проти України").

Невиконання державою винесеного на користь підприємства-заявника рішення становить порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Суду у справі "Силенок і Техносервіс-плюс проти України", no. 20988/02, від 09.12.2010)

Як зазначив Європейський суд у рішенні, ухваленому у справі "Горнсбі проти Греції", виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Відтак, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у п. 32 рішення від 30.05.2013 р. в справі "Наталія Михайленко проти України" визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява N60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Відповідно до п. 4.2 рішення Європейського суду від 27.07.2004 р. у справі "Ромашов проти України" невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Таким чином, основною ідеєю (аксіомою) права на судовий захист (права на суд) є не лише прийняття судом рішення про захист прав та інтересів особи, а й виконання зазначеного судового рішення, яке в країні, що поважає верховенство права, не може залишатися невиконаним та є складовою частиною судового розгляду. При цьому на державу в особі її органів влади, покладається забезпечення реалізації зазначеного права.

Відтак, рішення суду підлягає обов'язковому виконанню на підставі виданого судом наказу.

Натомість із матеріалів справи, як встановлено судом, не вбачається доказів повного та фактичного виконання рішення суду на виконання якого було видано наказ від 21.06.2013 р.

З огляду на вище встановлені обставини та наведені норми законодавства скарга ОСОБА_1 в частині вимоги про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження підлягає задоволенню судом у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 5, 18, 232, 233, 234, 235, 240, 242, 326, 334, 339, 342, 343, 345 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу ОСОБА_1 б/н від 18.06.2018 р. на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчука В.В. задовольнити повністю.

2. Замінити стягувача - Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" (ідентифікаційний код - 21685166, місце реєстрації: 01033, м.Київ, вул.Жилянська, 43) на правонаступника ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: 21000, м.Вінниця, вул.Трамвайна, 46) у виконавчому провадженні № 45263954 відкритому на підставі наказу виданого на рішення Господарського суду Вінницької області від 04.06.2013 р. по справі № 902/467/13 на підставі договору про відступлення права вимоги від 28.04.2016 р.

3. Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 45263954 від 06.07.2016 р. винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчуком В.В.

4. Державному виконавцю Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчуку В.В. повідомити про виконання даної ухвали суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

5. Згідно з приписами ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

6. За приписами п.26 ч.1 ст.255 ГПК України ухвала про заміну чи відмову у заміні сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження може бути оскаржена окремо від рішення суду першої інстанції.

7. За приписами п.25 ч. 1 ст. 255 ГПК України ухвала про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця підлягає оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції.

8. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Рівненського апеляційного господарського суду.

9. Примірник повного тексту ухвали надіслати учасникам справи, новому стягувачу та відділу ДВС рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також повідомити учасників справи засобами електронного зв'язку за наступними адресами: , .

Дата складання повного тексту ухвали 09.07.2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 7 прим.:

1 - до справи

2, 3 - позивачу - вул. Жилянська, 43, м. Київ, 01033; вул. Київська, 38-а, м. Вінниця, 21009.

4 - відповідачу - вул. Хмельницьке шосе, 145, м. Вінниця, 21028.

5, 6 - ОСОБА_5 - АДРЕСА_1

7 - Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036.