КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2018 р. Справа№ 911/164/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 09.07.2018 року по справі №911/164/18 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик"

на рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018, повний текст якого підписано 18.04.2018

у справі №911/164/18 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантік-Трейдинг"

про стягнення 32 631, 94 грн.

В С Т А Н О В И В :

В січні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантік-Трейдинг" (далі-відповідача) 32 631,94 грн. боргу за договором поставки №БІ 121453 від 28.04.2014, з яких: 27 201,20 грн основного боргу, 2 053,04 грн пені, 2 996,40 грн 40% річних та 381,30 грн втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №БІ 121453 від 28.04.2014 щодо повної та своєчасної оплати за поставлений товар відповідно до видаткових накладних №14252/14102 від 25.07.2017 на суму 20 189,76 грн; №14808/14697 від 31.07.2017 на суму 10 141,44 грн; №16074/15972 від 17.08.2017 на суму 6 376,14 грн; №16429/16268 від 22.08.2017 на суму 9 553,14 грн. В зв'язку з чим, звернувся до відповідача з претензією №110 від 28.11.2017, в якій просив сплатити суму заборгованості, проте остання залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 у справі №911/164/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції виходив з наступного:

- оскільки зазначені вище накладні не містять ані відомостей щодо особи, яка прийняла товар, ані реквізитів документу на підставі якого вона діяла, ані печатки відповідача, а тому вони не можуть вважатися належним первинними бухгалтерськими документами та бути доказом проведення господарської операції з поставки товару;

- Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.06.2017 по 12.10.2017, наданий позивачем не може підтверджувати розміру заборгованості відповідача перед позивачем станом на момент подачі позову та розгляду даної справи в суді, оскільки, по-перше, не містить посилання на спірний договір; по-друге, не відповідає законодавчим вимогам, що ставляться до первинних документів, позаяк акт звірки взаємних розрахунків доводить лише обставини про звіряння сторонами розрахунків між собою за певний період часу чи на конкретну дату. Правильність (достовірність) показників дебіторської чи кредиторської заборгованості цим актом не підтверджується. Крім того, на вказаному акті не зазначено посади особи, що підписала акт, міститься печатка складу відповідача, а не підприємства, доказів повноважень особи, що підписала акт на таке підписання не надано;

- подані позивачем платіжні доручення від 17.07.2017, від 07.09.2017, від 08.09.2017, від 11.09.2017 на загальну суму 19 037,06 грн про оплату відповідачем товару, судом першої інстанції не прийнято до уваги, оскільки вказані платіжні доручення не можуть підтверджувати факту оплати грошових коштів відповідачем за спірним договором, позаяк в них зазначено номер іншого договору, який не є предметом розгляду у даній справі.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 у справі №911/164/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 14.05.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Разіної Т.І., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у складі колегії суддів: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Разіної Т.І., Чорної Л.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" на рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 у справі №911/164/18; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" на рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 у справі №911/164/18 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Проте, відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2018 у складі колегії суддів: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Разіної Т.І., Чорної Л.В. розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантік-Трейдинг" на рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 у справі №911/164/18 призначено на 09.07.2018; викликано сторін у справі №911/164/18 у судове засідання та визнано їх явку обов'язковою; зобов'язано сторін в строк до 06.07.2018 провести звірку взаєморозрахунків по заявленому основному боргу згідно договору поставки №БІ 121453 від 28.04.2014, про що скласти двосторонній акт та надати його суду; запропоновано позивачу в строк до 06.07.2018 надати суду письмове обґрунтування неможливості надання суду першої інстанції доданої до апеляційної скарги генеральної довіреності від 30.12.2016; запропоновано учасникам справи надати на огляд колегії суддів оригінали документів, пов'язаних з предметом спору; зобов'язано відповідача в строк до 06.07.2018 надати суду письмові пояснення по суті даного спору.

05.07.2018 на виконання вимог ухвали суду від 25.06.2018 позивачем подано письмові пояснення.

В той же час, відповідачем не виконано вимог ухвали суду від 25.06.2018.

Учасники справи належним чином повідомлялися про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Ухвала суду про призначення розгляду справи відповідачу надсилалася за наступними адресами: 0730, Київська обл., Вишгородський район, м.Вишгород, вул.Симоненка, 4; 0730, Київська обл., Вишгородський район, м.Вишгород, вул.Грушевського, 6-А; 03110, м.Київ, вул. Солом'янська, 3; м.Київ, пр.Героїв Сталінграду, 4-А.

Дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів визнала за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача, оскільки відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Крім того, відкладення розгляду справи призведе до виходу за межі строку розгляду апеляційної скарги. Також, колегією суддів враховано, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З урахуванням приписів частини 1 статті 270 та частини 1 статті 252 ГПК України апеляційний розгляд здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей передбачених у Главі «Апеляційний розгляд». При цьому, до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у Главах «Апеляційний розгляд» і «Розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження». Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.04.2014 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір поставки №БІ 121453 (далі-Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити і передати замовлений товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлений товар у відповідності з вимогами даного договору.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015р. Після закінчення встановленого строку даний Договір продовжує діяти до повного виконання сторонами всіх своїх зобов'язань (п.10.1 Договору).

Додатковою угодою №12 від 30.12.2016 до Договору сторони домовилися викласти в новій редакції пункт 10.1 Договору: « 10.1 Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення. Якщо жодна зі сторін за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього Догвоору не заявить про його припинення, Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік. Кількість пролонгації не обмежена».

Матеріали справи не містять та сторонами не надано доказів того, що Договір у встановленому порядку оспорювався та визнався недійсним чи є розірваним.

Таким чином, внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Колегія суддів проаналізувавши умови Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Дана норма кореспондується зі ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 2.2 Договору сторони погодили, що ціна, кількість та асортимент кожної партії товару узгоджуються сторонами і зазначаються в накладних, ціна на товар зазначається у гривнях з урахуванням ПДВ.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в день його фактичної передачі. Днем (датою) фактичної передачі товару є дата, зазначена у накладних (п.1.4 Договору).

У відповідності до п.п.6.1, 6.2 Договору прийомка-здача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін у місці та в час, попередньо узгоджені сторонами. Приймання товару за кількістю здійснюється в момент його передачі та підписання накладних, а за якістю, відповідно до вимог Інструкції про приймання товарів за якістю П-7 та чинного законодавства України з урахуванням особливостей, встановлених даним договором.

Згідно із п.1.3 Договору до укладання Договору сторони надають один одному належним чином завірені копію, зокрема, Генеральної довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копії видаткових накладних №14252/14102 від 25.07.2017 на суму 20189,76 грн; № 14808/14697 від 31.07.2017 на суму 10141,44 грн; № 16074/15972 від 17.08.2017 на суму 6376,14 грн; № 16429/16268 від 22.08.2017 на суму 9553,14 грн, а також копії товарно-транспортних накладних та відомостей про вантаж.

Крім того, до матеріалів справи долучено копії Генеральних довіреностей, якими відповідач уповноважив осіб на приймання товару від позивача. Також, в останніх відображено відбиток печаток (штампів), якими повинні засвідчуватися накладні.

Оригінали, як Генеральних довіреностей так і оригінали видаткових та товарно-транспортних накладних, колегією суддів в судовому засіданні були оглянуті та повернуті позивачу.

Колегією суддів встановлено, що вказані в даних довіреностях прізвища осіб, які уповноваженні на приймання товару від відповідача, відповідають особам які прийняли товар за зазначеними вище накладними, а також відбиток штампу на них відповідає зразку вказаному у довіреності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання зазначених накладних неналежними доказами проведення господарської операції з поставки товару

Доказів виконання відповідачем зобов'язань за Договором щодо повної та своєчасної оплати за поставлений товар відповідно до видаткових накладних №14252/14102 від 25.07.2017, №14808/14697 від 31.07.2017, №16074/15972 від 17.08.2017, №16429/16268 від 22.08.2017 матеріали справи не містять.

У відповідності до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідачем відповідно до вимог ст. ст.76, 77 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості у розмірі 27 201,20 грн.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 27 201,20 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, колегією суддів визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо наявних в матеріалах справи платіжних доручень від 17.07.2017, від 07.09.2017, від 08.09.2017, від 11.09.2017 на загальну суму 19 037,06 грн про оплату відповідачем товару, колегія суддів вважає, що останні жодним чином не спростовують наявності у відповідача вказаної вище заборгованості. Також, зазначення в них іншого номера договору не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами існували інші договірні зобов'язання. Дану обставину в судовому засіданні підтвердив представник позивача.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 381,30 та 40% річних у розмірі 2 996,40 грн, колегія суддів також визнає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.7 Договору сторони погодили, що за прострочення оплати товару, постачальник вправі вимагати від покупця сплати 40% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання та перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів визнає його вірним, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 381,30 та 40% річних у розмірі 2 996,40 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 053,04 грн, колегія суддів також визнає дані вимоги обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.2 Договору сторони погодили, що за неналежне виконання зобов'язань за договором покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання та перевіривши правильність нарахування позивачем розміру пені, колегія суддів вважає, що розрахунки є вірними, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня у розмірі 2 053,04 грн.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню, у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права; позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275, 277, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" на рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 по справі №911/164/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2018 по справі №911/164/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантік-Трейдинг" (03110, м. Київ, вул. Солом'янська буд. 3, код 39101878) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" (02088, м. Київ, вул. Харченка Євгенія , 42, код 35871504) 27 201 (двадцять сім тисяч двісті одну) грн. 20 коп. основного боргу, 2 053 (дві тисячі п'ятдесят три) грн. 04 коп. пені, 2 996 (дві тисячі дев'ятсот дев'яносто шість) грн. 40 коп. 40% річних, 381 (триста вісімдесят одну) грн. 30 коп. інфляційних втрат та 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. судового збору за розгляд позову у суді першої інстанції, 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. судового збору за апеляційний перегляд справи.

4. Повернути матеріали справи №911/164/18 до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.07.2018.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна