ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/20312/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

при секретарі судового засідання Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 (головуючий суддя - Н.Ф. Калатай, судді: С.І. Буравльов, С.А. Пашкіна) та на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

1. Національний Банк України

2. Міністерство фінансів України

про розірвання договору поруки,

за участю:

від відповідача: Посохов В.С. (довіреність від 17.01.18),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом, просило розірвати договір поруки № 4Ю14262Д/П від 20.10.2016, укладений з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач).

Позовні вимоги мотивовано істотним порушенням відповідачем умов вказаного договору, а саме, ненадання позивачеві належним чином посвідчених копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами №4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, виконання зобов'язань за якими забезпечено спірним договором поруки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить вказані рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Позивач зазначає, що судами не враховано положення статей 202, 203, 526, 610, 611, 612, 626, 627, 629, 638, 651 Цивільного кодексу України та безпідставно відмовлено у задоволенні позову.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Приймаючи оскаржувані судові акти суди виходили з того, що 20.10.2016 позивач, як поручитель, та відповідач, як кредитор, уклали договір поруки №4Ю14262Д/П (далі - Договір поруки), пунктом 1.1 якого погодили, що предметом Договору поруки є надання поруки позивачем перед відповідачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Юнікс» своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до вказаних кредитних договорів.

Згідно з пунктом 5 Договору поруки, у випадку невиконання боржником обов'язку пункту 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

У пункті 6 Договору поруки сторони домовились, що поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, вказаної в пункті 5 цього договору.

Судами встановлено, що докази направлення відповідачем такої вимоги на адресу позивача в матеріалах справи відсутні, проте з наявних у справі копій платіжних доручень № 1384 від 20.10.2016, № 1385 від 20.10.2016 слідує, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 1 155 281 018,82 грн. з призначенням платежу: виконання зобов'язань по кредитним договорам № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014 згідно Договору поруки.

Пунктом 10 Договору поруки сторони узгодили, що відповідач зобов'язаний, у випадку виконання позивачем обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнікс» за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, передати позивачу впродовж п'яти робочих днів з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обв'язки боржника за вказаними кредитними договорами.

Відтак предметом даного судового розгляду є вимога позивача розірвати вказаний Договір поруки, а підставою цих вимог визначено істотне порушення відповідачем умов оспорюваного правочину, а саме ненадання позивачу, після повного, за доводами позивача, виконання ним зобов'язань за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, належним чином посвідчених копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, виконання зобов'язань за якими забезпечено спірною угодою.

Суди у задоволенні вказаних вимог відмовили.

Приймаючи оскаржувані судові рішення, суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний господарський суд, виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено його звернень до відповідача щодо надання документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами та відповідно порушень умов договору поруки відповідачем і завданої цими порушеннями шкоди, внаслідок яких позивача значною мірою було б позбавлено того, на що він розраховував при укладенні договору.

Апеляційний суд при цьому визнав, що позивачем не доведено, що ним було погашено зобов'язання за кредитними договорами перед відповідачем в повному обсязі та підстав, з яких він перерахував гроші відповідачеві, як поручитель за спірною угодою, а тому не доведено і виникнення обов'язку відповідача передати спірні документи, що виключає правові підстави для задоволення позовних вимог.

Підстави для скасування прийнятих у справі рішення та постанови відсутні з огляду на таке.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже застосування названої норми, як підстави розірвання договору на вимогу однієї сторони передбачає не лише сам по собі факт порушення умов договору другою стороною, а й обов'язкову наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Як було зазначено вище, позивач свої вимоги обґрунтовував порушенням відповідачем умов пункту 10 Договору поруки яким сторони погодили, що відповідач зобов'язаний, у випадку виконання позивачем обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнікс» за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, передати позивачу впродовж п'яти робочих днів з моменту виконання обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнікс» належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обв'язки боржника за вказаними кредитними договорами.

Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статі 546 цього ж Кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статті 553 названого Кодексу встановлює, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1). Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ч.2).

Після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника (ч.1 ст.556 цього ж Кодексу). До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч.2 названої статті).

За правилами пункту 3 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

У постановах від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15 Верховний Суд України виклав правову позицію, відповідно до якої аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання.

Колегія суддів не вбачає правових підстав відступати від нього, позаяк часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Оскільки судами попередніх інстанцій в межах повноважень наданих їм процесуальним законодавством встановлено, що позивачем не доведено його право вимагати від відповідача передачі документів, які підтверджують зобов'язання ТОВ «Юнікс» перед відповідачем за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, позаяк позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вказаною сумою зобов'язання ТОВ «Юнікс» перед відповідачем за вказаними кредитними договорами були погашені в повному обсязі, як і будь-яких обґрунтованих пояснень щодо підстав перерахування відповідачу в рахунок виконання ТОВ «Юнікс» зобов'язань перед відповідачем за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014 грошових коштів саме в сумі 1 155 281 018,82 грн., колегія суддів підтримує висновки судів про недоведеність позивачем кола обставин, необхідних для застосування до сторін положень статті 556 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні.

Частина 1 статті 651 Цивільного кодексу України унормовує, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно приписів статті 610 цього ж Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статті 611 названого Кодексу, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відтак оскільки позивачем не доведено, що зі сплатою ним 1 155 281 018,82 грн. у відповідача виник обов'язок щодо передачі позивачу копій документів, які, за доводами позивача, підтверджують повне виконання зобов'язання ТОВ «Юнікс» перед відповідачем за кредитними договорами № 4Ю14262Д від 29.07.2014 та № 4Ю14267И від 06.08.2014, суди правильно визначились, що не вчинення таких дій не може визнаватися порушенням Договору поруки.

Суд касаційної інстанції погоджується із такими висновками судів, оскільки із встановлених ними обставин справи та доводів касаційної скарги не вбачається наявності інших даних, які б вказували на порушення відповідачем умов Договору поруки, підстави для задоволення позову відсутні.

Наведеним у сукупності спростовуються доводи позивача, викладені в касаційній скарзі щодо незаконності прийнятих у справі рішення та постанови, а посилання на порушення судами статей 202, 203, 526, 610, 611, 612, 626, 627, 629, 638, 651 Цивільного кодексу України не знайшли свого підтвердження.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" - залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі Господарського суду міста Києва № 910/20312/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. В. Кушнір

Є. В. Краснов