ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/11810/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Пількова К.М., Чумака Ю.Я.,

здійснивши перегляд у порядку письмового провадження постанови Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 (судді: Михальська Ю.Б., Кропивна Л.В., Тищенко А.І.) та рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 (суддя Щербаков С.О.)

за касаційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13" у справі

за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13"

до Київської міської державної адміністрації і Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про стягнення майнової шкоди у розмірі 771 635,07 грн,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року Житлово-будівельний кооператив "Індикатор-13" (далі - ЖБК "Індикатор-13") звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) про стягнення 771 635,07 грн майнової шкоди на підставі статей 393, 1175 Цивільного кодексу України.

Позов обґрунтовано тим, що при здійсненні розрахунків за теплову енергію у гарячій воді Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - ПАТ "Київенерго") за період із 01.12.2006 по 31.12.2010 було застосовано тарифи, затверджені розпорядженнями КМДА, а саме від 30.10.2006 № 1575 у редакції розпорядження від 15.12.2006 № 1786 (для визначення вартості теплової енергії, поставленої у грудні 2006 року та січні 2007 року); від 30.05.2007 № 643 (за період лютий 2007 року - травень 2009 року); від 29.04.2009 № 520 (за період червень-липень 2009 року); від 31.08.2009 № 981 (за період серпень-вересень 2009 року); від 15.10.2009 № 1192 (за період жовтень-грудень 2009 року); від 30.11.2009 № 1333 (за період січень-червень 2010 року); від 31.05.2010 № 392 (за період липень-грудень 2010 року), які у подальшому було визнано незаконними та нечинними. У зв'язку із цим позивач вважав обґрунтованим відшкодування завданої йому майнової шкоди у сумі 771 635,07 грн, що становить різницю між фактично сплаченими на користь ПАТ "Київенерго" коштами у сумі 1 126 732,06 грн і грошовими коштами, які підлягали сплаті за останніми чинними у місті Києві тарифами, встановленими розпорядженням КМДА від 14.10.2003 № 1907, яким внесено зміни і доповнення до розпорядження КМДА від 20.06.2002 № 1245 "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення" (зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 за клопотанням позивача до участі у справі залучено ПАТ "Київенерго" як другого відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із недоведеності позивачем повного складу цивільного правопорушення у діях відповідачів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з місцевим господарським судом щодо відсутності у діях відповідачів повного складу цивільного правопорушення. При цьому суд апеляційної інстанції визнав доведеною неправомірність дій КМДА під час здійснення нормотворчої діяльності, проте необґрунтованими і недоведеними позивачем є сума заявленої до стягнення шкоди, а також причинний зв'язок між протиправною поведінкою КМДА і розміром шкоди. Окрім цього, апеляційний господарський суд установив відсутність вини ПАТ "Київенерго" як обов'язкової умови для застосування такого виду відповідальності як відшкодування шкоди.

ЖБК "Індикатор-13", не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 і рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 та прийняти постанову про задоволення позову.

Підставами для скасування рішення і постанови у справі скаржник вважає порушення норм матеріального і процесуального права, посилаючись, зокрема, на наявність підстав для стягнення спірної шкоди з огляду на доведеність складу правопорушення у діях обох відповідачів, у тому числі й суми завданої шкоди. Скаржник також зазначає, що відповідно до положень частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини має доводити ПАТ "Київенерго", а згідно зі статтею 1175 Цивільного кодексу України шкода у сфері нормотворчої діяльності відшкодовується незалежно від вини відповідного органу. Крім того, скаржник зауважив, що позивач як на підставу позову посилався на положення частини 2 статті 393 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта; у разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, втім ці приписи не було враховано судами під час ухвалення судових рішень.

Від КМДА надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржені судові рішення у справі залишити без змін як законні та обґрунтовані, зазначаючи, зокрема, про необґрунтованість заявленої до стягнення суми шкоди; те, що відсутність правових підстав для сплати на користь енергопостачальної організації коштів у відповідному розмірі та питання про їх повернення має вирішуватися виключно між сторонами договору, тобто між ЖБК "Індикатор-13" і ПАТ "Київенерго"; крім того, на час застосування ПАТ "Київенерго" відповідних тарифів розпорядження КМДА про їх встановлення були чинними. Наведене унеможливлює висновок про те, що ПАТ "Київенерго", застосовуючи ці тарифи у спірному періоді, порушило свої зобов'язання і права позивача.

Переглянувши оскаржені у справі судові рішення, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і заперечення на неї, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Залишаючи без змін рішення у справі, суд апеляційної інстанції не установив обставин, з якими положення законодавства у цьому випадку пов'язують відшкодування шкоди, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.10.1999 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (правонаступником якої є ПАТ "Київенерго") - енергопостачальною організацією та ЖБК "Індикатор-13" - абонентом укладено договір № 1640119 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - договір від 01.10.1999), предметом якого є постачання, користування та своєчасна оплата у повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором.

За змістом пункту 2.1 договору при виконанні його умов, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені ним, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими КМДА, Положенням про Держенергоспоживнагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлутації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативними актами з питань користування та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Суди також установили, що визначеному у пункті 2.2.1 договору від 01.10.1999 обов'язку енергопостачальної організації з постачання теплової енергії у виді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до договору, кореспондує обов'язок абонента (пункт 2.3.1 договору) додержуватися кількісного споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, визначених у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Порядок і строк оплати за зазначеними у пункті 2 додатку № 4 до договору документами (табуляграма фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду, платіжна вимога-доручення) визначено умовами додатку № 4 до договору.

Згідно з пунктом 8.1 договору він набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.1999, а відповідно до пунктів 8.3, 8.4 договору припинення його дії не звільняє абонента від обов'язку повної оплати спожитої теплової енергії; договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Також сторонами узгоджено та підписано додатки №№ 1-7 до договору, які є його невід'ємною частиною, а саме щодо обсягів постачання теплової енергії, тарифів на теплову енергію, порядку розрахунків за теплову енергію, схеми абонентської теплотраси, яка перебуває на балансі абонента, акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін, умов припинення подачі теплової енергії, анкетних даних покупця, даних по будинках (спорудах) ЖБК "Індикатор-13" тощо.

Позивач (в обґрунтування позову) послався на те, що при проведенні розрахунків за теплову енергію у гарячій воді за період із 01.12.2006 по 31.12.2010 ПАТ "Київенерго" застосувало тарифи, затверджені розпорядженнями КМДА, а саме: від 30.10.2006 № 1575 у редакції розпорядження від 15.12.2006 № 1786 (для визначення вартості теплової енергії, поставленої у грудні 2006 року та січні 2007 року); від 30.05.2007 № 643 (за період лютий 2007 року - травень 2009 року); від 29.04.2009 № 520 (за період червень-липень 2009 року); від 31.08.2009 № 981 (за період серпень-вересень 2009 року); від 15.10.2009 № 1192 (за період жовтень-грудень 2009 року); від 30.11.2009 № 1333 (за період січень-червень 2010 року); від 31.05.2010 № 392 (за період липень-грудень 2010 року).

Проте у подальшому постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.09.2014 у справі № 761/8760/14-а (№ 2-а/761/220/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження КМДА від 30.05.2007 № 640 "Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води"; від 30.05.2007 № 641 "Про впорядкування розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.05.2000 № 748"; від 30.05.2007 № 642 "Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води"; від 30.05.2007 № 643 "Про затвердження тарифів на теплову енергію".

Також постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11 (№ 2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014, зокрема, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження КМДА від 31.08.2009 № 981 "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення"; від 30.09.2009 № 1141 "Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 № 978, № 979, № 980 та № 981"; від 15.10.2009 № 1192 "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення"; від 30.11.2009 № 1333 "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення"; від 31.05.2010 № 392 "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення".

Водночас господарськими судами було установлено, що розпорядження Київської КМДА від 30.10.2006 № 1575 "Про затвердження тарифів на теплову енергію" (у редакції розпорядження від 15.12.2006 № 1786) втратило чинність на підставі розпорядження КМДА від 30.05.2007 № 643 "Про затвердження тарифів на теплову енергію".

У свою чергу, розпорядження КМДА від 30.05.2007 № 643 втратило чинність на підставі іншого розпорядження КМДА від 29.04.2009 № 520 "Про погодження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення".

Окрім того, дію розпорядження КМДА від 29.04.2009 № 520 було зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.07.2009 № 842-р "Про зупинення дії деяких розпоряджень голови Київської міської державної адміністрації з питань встановлення (погодження) тарифів на житлово-комунальні послуги в м. Києві".

Розпорядженням КМДА від 20.06.2002 № 1245 "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення" (зареєстрованим у Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429) зі змінами і доповненнями, внесеними розпорядженнями КМДА від 14.10.2003 № 1907, від 10.12.2004 № 2249, від 31.03.2005 № 499, передбачено тариф на виробництво теплової енергії - 65,30 грн (з ПДВ).

Як установлено судами та убачається із матеріалів справи, предметом судового розгляду у цій справі є вимога ЖБК "Індикатор-13" про стягнення з КМДА та ПАТ "Київенерго" майнової шкоди у сумі 771 635,07 грн, завданої позивачеві внаслідок застосування тарифів на теплову енергію, установлених відповідними розпорядженнями, які у подальшому було визнано нечинними та незаконними. Як на підставу позову позивач посилався на положення статей 393, 1175 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади (органу місцевого самоврядування) до відповідальності у виді відшкодування шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Водночас положення статті 1175 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Таким чином, у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом із тим за змістом статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується; власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта; у разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Здійснюючи апеляційний розгляд, суд апеляційної інстанції визнав доведеною у цьому випадку неправомірність дій КМДА під час здійснення нормотворчої діяльності, виходячи з того, що обов'язок зі своєчасного подання на державну реєстрацію зазначених розпоряджень згідно із законодавством було покладено саме на неї, втім, виконано не було, що підтверджується постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 30.09.2014 у справі № 761/8760/14-а (№ 2-а/761/220/2014) та Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11 (№ 2-а/761/4/2014); застосування тарифів, визначених розпорядженнями КМДА № 643, № 981, № 1192, № 1333, № 392, які не пройшли державну реєстрацію, у період із 01.12.2006 по 31.12.2010 для обрахунку вартості теплової енергії у гарячій воді, було неправомірним.

Поза тим, дослідивши обставини та зібрані у справі докази, надавши оцінку розрахунку спірної суми шкоди, заявленої позивачем до стягнення, апеляційний господарський суд визнав, що позивачем всупереч вимогам господарського процесуального законодавства, не доведено належними, допустимими та достатніми доказами розміру завданої йому КМДА шкоди та причинного зв'язку між протиправною поведінкою КМДА і такою шкодою. Судом апеляційної інстанції було установлено (і це не спростовано позивачем), що застосування при розрахунку розміру шкоди у період із 01.06.2008 по 31.12.2010 розпорядження КМДА від 20.06.2002 № 1245 "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення", зареєстрованого в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429, є безпідставним, оскільки це розпорядження (яким тариф на виробництво теплової енергії було встановлено на рівні 65,30 грн за Гкал), втратило чинність 30.05.2008 згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.04.2008 № 578 "Про визнання такими, що втратили чинність, окремих розпоряджень Київської міської державної адміністрації", зареєстрованим в Головному управлінні юстиції у місті Києві 15.05.2008 за № 12/778 (яке наразі є чинним). При цьому апеляційний господарський суд, зокрема, урахував, що позивачеві у період із 01.06.2008 по 31.12.2010 надавалися послуги з постачання теплової енергії у гарячій воді за договором від 01.10.1999, які ним було спожито; безоплатного споживання теплової енергії спірним договором та положеннями законодавства не передбачено; здійснений позивачем розрахунок шкоди за цей період судом перевірено та визнано необґрунтованим. Водночас судом апеляційної інстанції було досліджено розрахунок майнової шкоди, здійснений позивачем за період із 01.12.2006 по 30.05.2008, втім також визнано його недоведеним і необґрунтованим. Як було установлено, обсяг спожитої позивачем теплової енергії у цей період позивач не оспорював, приймаючи виконане відповідачем із зазначенням вартості послуг, позивач не ставив питання про невідповідність послуг їх дійсній вартості, застосованих цін не оспорював.

Водночас у процесі розгляду спору суд апеляційної інстанції не установив складу цивільного правопорушення і в діях ПАТ "Київенерго". Апеляційний господарський суд визнав, що у діях енергопостачальної організації немає вини, як обов'язкової умови для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди, оскільки на час застосування енергопостачальною організацією спірних тарифів відповідні розпорядження КМДА про їх встановлення не було визнано нечинними та незаконними, вони не ставилися енергопостачальною організацією під сумнів і ПАТ "Київенерго" не було обізнано про порушення, допущені КМДА під час їх прийняття, та, відповідно, згідно з положеннями законодавства повинно було їх застосовувати у відносинах зі споживачами. Водночас суд апеляційної інстанції, виходячи із меж заявленого позову та його юридичних підстав, зазначив, що положення статті 1175 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до суб'єктів приватного права - ПАТ "Київенерго", оскільки товариство не здійснює нормотворчу діяльність.

Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Викладені у касаційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставами для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи та положенням чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судами і не впливають на результат вирішення спору за встановлених судами обставин.

Довід скаржника про наявність підстав для стягнення з відповідачів заявленої матеріальної шкоди не може бути підставою для скасування судових рішень у справі з огляду на встановлення судами попередніх інстанцій недоведеності повного складу цивільного правопорушення у діях обох відповідачів.

Водночас не можуть бути підставою для скасування оскаржених у справі судових рішень і посилання скаржника на неврахування судами положень частини 2 статті 393 Цивільного кодексу України, оскільки за змістом наведеної норми власник майна, права якого порушено внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта; у разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Однак, як уже зазначалося, судами під час вирішення цього спору не було установлено обставин (усіх складових цивільного правопорушення у діях завдавача шкоди), з якими положення законодавства пов'язують відшкодування майнової шкоди. При цьому колегія судів звертає увагу скаржника на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, який не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків господарських судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують установленого судами.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, яких у цьому випадку немає.

Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Оскільки підстав для скасування оскарженої постанови та задоволення касаційної скарги скаржника немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Індикатор-13" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 у справі № 910/11810/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді: К.М. Пільков

Ю.Я. Чумак