КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2018 р. Справа№ 910/1297/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 11.07.2018 року.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" та Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року (повний текст підписано 31.05.2018 року) у справі №910/1297/18 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз"

про стягнення 64 997,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі № 910/1297/18 позов задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року в частині відмови в задоволені позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що вважає оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, зокрема, ст. 86 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи, та порушенням норм матеріального права, зокрема, ст. 11, ч. З ст. 212, ст. 261, ст. 629 Цивільного кодексу України.

Позивач зазначає, що з поданих позивачем у матеріали справи відомостей про земельну ділянку: додатків до податкових декларації з плати за землю, квитанцій, довідки Державної фіскальної служби про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів № 62017/10/28-10-17-02-23 від 29 листопада 2017 р., вбачається, що позивачем фактично були понесені витрати по сплаті земельного податку за земельну ділянку, щодо якої встановлений сервітут.

Так, Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" зазначає, що висновок суду не відповідає п. 2.1 договору, яким встановлено що, розмір плати за користування земельним сервітутом встановлюється у розмірі фактичних витрат по земельних ділянках.

Також, позивач вказує, що 28.12.2017 року на адресу ТОВ «Карпатигаз» було повторно направлено вимогу вих. № 2-07-13181-3 від 27.12.2017 р. про сплату заборгованості за користування земельним сервітутом в сумі 64 997,08 гривень, в тому числі плати за 2013 рік в сумі 9 370,60 гривень. Вимога отримана ТОВ «Карпатигаз» - 11.01.2018 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності щодо стягнення плати за користування земельним сервітутом за 2013 рік почався саме з моменту спливу 7 денного строку після одержання вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про сплив строку позовної давності за вимогою про стягнення плати за користування земельним сервітутом за 2013 та 2014 роки.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 21.06.2018 року передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Гончарову С.А., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2018 року було прийнято апеляційну скаргу ПАТ "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування" до провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні 11.07.2018р. за участю представників сторін.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі № 910/1297/18 в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно пп. 2.3.44. п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" передано раніше визначеному автоматизованою системою складу суду: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і вважає його прийнятим в цій частині за неповного з'ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач у своїй скарзі зазначає, що Договором визначено, що у разі не підписання Сторонами протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом, дія договору припиняється. Також вже зазначалось про те, що оскільки між Позивачем і Відповідачем не було підписано Протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом за 2014 рік та в подальшому на наступні роки, Відповідач вважає дію Договору №Н-ЧД/ЗЕМ-13 про встановлення земельного сервітуту від 26.04.2013 року припиненою з 01.04.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі №910/1297/18 та об'єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" з апеляційною скаргою ПАТ "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі №910/1297/18.

Відповідач, згідно з поданим до суду 03.07.2018 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі ПАТ "Укргазвидобування" заперечив посилаючись на те, що в силу ст.ст 11, 212. 604 ЦК України, п. 4.2 Договору, вважаємо, оскільки між Позивачем і Відповідачем не було підписано Протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом за 2014 рік до 31 березня 2014. то починаючи з 01 квітня" 2014 року Договір припинив свою дію та, відповідно, у Відповідача не виник обов'язок щодо здійснення оплати за Договором за 2014, 2015, 2016, 2017 роки, а у Позивача не виникло право вимоги від Відповідача здійснення оплати за земельний сервітут за 2014, 2015, 2016, 2017 роки.

Позивач, згідно з поданим до суду 03.07.2018 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі ТОВ "Карпатигаз" заперечив посилаючись на те, що станом на сьогоднішній день сторони не укладали додаткової угоди про розірвання договору № Н-ЧД/ЗЕМ-13 та відсутнє судове рішення про його розірвання, отже Договір № Н-ЧД/ЗЕМ-ІЗ про встановлення земельного сервітуту від 26.04.2013 року є діючим. Відповідно до укладеного договору користування сервітутом є платним.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 11.07.2018 року, не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

26 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування" (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" (далі - відповідач) укладено договір № Н-ЧД/ЗЕМ-13 про встановлення земельного сервітуту, за умовами якого сторони домовилися про встановлення відповідачу платного земельного сервітуту строком до 31 грудня 2030 року на право користування земельною ділянкою:

- площею 7,200 га, згідно з планом меж зон обмежень і сервітутів (додаток № 1 до договору, який є невід'ємною його частиною).

Відповідно до умов п.п. 2.1, 2.2 договору розмір плати користування земельним сервітутом встановлюється у розмірі фактичних витрат по указаних земельних ділянках, у т.ч. земельного податку, який сплачує позивач згідно з чинним законодавством України, з розрахунку за кожен поточний рік, який оформлюється сторонами протоколом погодження розміру плати за користування земельним сервітутом, який підписується сторонами щорічно не пізніше 31 березня поточного року.

Відповідач сплачує визначену згідно п. 2.1 договору суму плати щорічно на поточний рахунок позивача у безготівковій формі протягом 30 днів з моменту підписання відповідного протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом.

Відповідно до п. 1.3. договору, вказана земельна ділянка, щодо якої встановлюється земельний сервітут за цим договором, знаходиться на території земельної ділянки загальною площею 11,1040 га (кадастровий номер :01:000:0368), яка надана відповідачу на праві постійного користування згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №305929 від 12.09.2005 року.

Пунктом 4.2.4 договору, вказано, що договір припиняється у разі не підписання сторонами протоколу погодження розміру плати за користування земельним сервітутом.

Дозвіл на зайняття земельної ділянки був наданий відповідачу, про що сторонами підписано Акт про надання дозволу на зайняття земельної ділянки від 26.04.2013 року.

На виконання вимог чинного законодавства України, 02.07.2014 року земельний сервітут було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, реєстраційний номер 02, відповідно, з 02.07.2014 року договір № Н-ЧД/ЗЕМ-13 про встановлення земельного сервітуту набув чинності.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення 64 997, 08 грн. заборгованості за користування земельним сервітутом по договору № Н-ЧД/ЗЕМ-13 від 26.04.2013 року за 2013-2017 роки, посилаючись на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" зобов'язань щодо сплати відповідних платежів.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що всупереч умов вказаного договору відповідач не оплатив користування земельною ділянкою протягом 2013-2017 років, в зв'язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 64 997,08 грн., а саме: за 2013 рік - 9 370,60 грн., 2014 рік - 9 370,60 грн., 2015 рік - 11 704,52 грн., 2016 рік - 16 772,48 грн., 2017 рік - 17 778,88 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

За змістом указаних умов договору відповідач зобов'язався за користування земельними ділянками, щодо яких встановлений сервітут, вносити позивачу плату.

Відповідно до додатку №3 до договору від 26.04.2013 року між сторонами підписано протокол погодження розміру плати за користування земельним сервітутом на 2013 року, яка складає 9 370 ,60 грн.

Всупереч умовам п. 2.1. договору сторонами не погоджено розмір плати за користування земельним сервітутом на 2014-2017 роки. Протоколи погодження розміру плати за користування земельним сервітутом за 2014-2017 надіслані на адресу відповідача лише у серпні 2017 року.

Відповідно до ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно з ч 3 ст. 101 ЗК України власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом.

Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 403 ЦК України, згідно з якими особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Доказів повернення земельної ділянки позивачу, суду не надано.

Відсутність щорічного погодження сторонами розміру плати за користування земельним сервітутом не позбавляє встановленого обов'язку землекористувача щорічно вносити плату.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості, а саме: за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки з розрахунку погодженої між сторонами плати за користування земельним сервітутом у розмірі 9 370,60 грн. (за рік).

Проте, відповідачем у суді першої інстанції подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності плати за користування земельним сервітутом за 2013-2014 роки.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 2 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся в суд з указаним позовом 06.02.2018 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності щодо вимог про оплату за користування сервітутом за 2013-2014 роки.

Доказів поважності причин пропуску указаного строку суду не надано.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що в частині позовних вимог про стягнення 9370,60 грн. - за 2013 та 9370,60 грн. - за 2014 боргу за договором відповідно до вимог 267 ЦК України слід відмовити.

Доводи позивача, стосовно того, що перебіг строку позовної давності щодо стягнення плати за користування земельним сервітутом за 2013 рік почався саме з моменту спливу 7 денного строку після одержання вимоги колегією суддів не приймається оскільки, як вбачається з Договору, Позивач мав надавати Протоколи погодження розміру плати за користування земельним сервітутом щорічно не пізніше 31 березня поточного року, отже, при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня Позивачу стає відомо про порушення його права, у зв'язку з чим. починається дія трирічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів.

Протоколи погодження позивачем надіслані відповідачу лише в 2017 році, тоді як договором передбачено щорічне погодження у строк не пізніше 31 березня поточного року, тому вимоги про стягнення плати у вище заявлених розмірах є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не надано доказів погодження плати у заявлених розмірах, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову за спірний період у сумі 28 111,80 грн. боргу за 2015, 2016, 2017 роки.

Відповідачем не надано доказів припинення сервітуту відповідно до вимог ст. 406 ЦК України, тому доводи відповідача є безпідставними.

З поданих позивачем у матеріали справи відомостей про земельну ділянку: додатків до податкових декларації з плати за землю, квитанцій, довідки Державної фіскальної служби про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів № 62017/10/28-10-17-02-23 від 29 листопада 2017 року, вбачається, що позивачем фактично були понесені витрати по сплаті земельного податку за земельну ділянку, щодо якої встановлений сервітут, чим спростовуються заперечення відповідача щодо відсутності доказів фактично понесених витрат за земельну ділянку позивачем.

Заперечення апелянтів до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" є частково обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції в частині стягнення 28 111,80 грн. боргу за 2015, 2016, 2017 роки.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/1297/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" та Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" та Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 910/1297/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг у зв'язку з відмовою в їх задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покласти на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі № 910/1297/18 - залишити без задоволення.

2 Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі № 910/1297/18 - залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі № 910/1297/18 - залишити без змін.

4. Матеріали справи № 910/1297/18 повернути до суду першої інстанції.

5. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

Є.Ю. Шаптала