ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/20125/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Пількова К.М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - Національний банк України,

представники позивача: Бойко С.М. - адвокат (посвідчення від 23.10.2017 №859);

Гудзієнко Я.М. - адвокат (посвідчення від 28.03.2018 №93),

відповідач - публічне акціонерне товариство "БАНК КАМБІО" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" Додусенка В.І.

представник відповідача - Звєрєва О.В. - адвокат (свідоцтво від 29.12.2006 №2430),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

представник третьої особи - ОСОБА_8 - адвокат (посвідчення від 30.09.1999 №1642/10),

особа, яка приєдналася до касаційної скарги, - ОСОБА_9 (далі - ОСОБА_9.),

представник ОСОБА_9 - не з'яв.,

розглянувши касаційну скаргу Національного банку України (далі - НБУ)

на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 (суддя Гумега О.В.)

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017

(головуючий суддя - Гончаров С.А., судді: Скрипка І.М. і Яковлєв М.Л.)

у справі № 910/20125/16

за позовом НБУ

до публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" Додусенка В.І. (далі - Банк)

про зобов'язання вчинити дії,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд),

особа яка приєдналася до касаційної скарги НБУ, - ОСОБА_9

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

НБУ звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Банку про зобов'язання перерахувати на його користь кошти, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими та майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з договорами застави майнових прав від 24.03.2014 №21/ЗМП та від 14.04.2014 №21/ЗМП-1 у загальній сумі 329 916,18 грн., розрахованій станом на 17.10.2016.

Позовні вимоги з посиланням на положення статей 610, 1054 Цивільного кодексу України, статті 20 Закону України "Про заставу", статей 1, 46, 50, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статті 7 Закону України "Про Національний банк України" мотивовані тим, що Банком не було здійснено перерахування на користь НБУ коштів, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з договорами застави майнових прав від 24.03.2014 №21/ЗМП і від 14.04.2014 №21/ЗМП-1 у загальній сумі 329 916,18 грн., розрахованій станом на 17.10.2016 року, що є порушенням прав та інтересів НБУ як кредитора та регулятора.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017: позов НБУ задоволено повністю; стягнуто з Банку кошти, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з договорами застави майнових прав від 24.03.2014 №21/ЗМП, від 14.04.2014 №21/ЗМП-1 у розмірі 329 916,18 грн., та відповідну суму судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2017 скасовано рішення місцевого та апеляційного господарських судів, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

За результатами нового розгляду справи, рішенням господарського суду міста Києва від 31.07.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017, у позові відмовлено.

Прийняті судові акти мотивовані відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки стягнення коштів з Банку, в даному випадку за рішенням суду, який перебуває в стані припинення, поза процедурою та порядком, встановленим положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон), є неможливим, оскільки введення у Банку тимчасової адміністрації та ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом. Крім того, судами зазначено, що у спірних відносинах відбулось добровільне погашення боргу позичальниками відповідача, що не є зверненням стягнення на заставне майно або відчуженням предмета застави, що, в свою чергу, виключає можливість позачергового задоволення вимог позивача.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими актами , НБУ звернувся з касаційною скаргою (з урахуванням письмових пояснень до касаційної скарги), в якій посилається на порушення судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень норм чинного законодавства України, що регулюють порядок та умови задоволення вимог кредитора, вимоги якого забезпечені заставою, так і нормами спеціального закону, що регулюють порядок та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку, в частині встановлення права заставодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави в позачерговому порядку, та просить скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції повністю і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

За доводами касаційної скарги:

- судами попередніх інстанцій при розгляді справи належним чином не досліджувалися питання перерахування Банком для НБУ коштів, що надійшли від боржників до Банку на погашення заборгованості за кредитними договорами, майнові права за якими передані в заставу НБУ;

- в силу частини третьої статті 52 Закону відповідач зобов'язаний позачергово перерахувати кошти, що надійшли на погодження заборгованості боржників за кредитними договорами, майнові права за якими знаходяться в заставі;

- відповідно до пункту 2.21 розділу V Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 "Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку" відповідач зобов'язаний перерахувати кошти, що надійшли від боржників у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, майнові права за якими знаходяться в заставі НБУ, на рахунок позивача після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси. Судами попередніх інстанцій не досліджувалися питання затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси останнього;

- посилання в оскаржуваних судових актах на постанову Верховного Суду України від 20.01.2015 у справі №6-2001цс15 є помилковим, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами даної справи, не є тотожними з правовідносинами та предметом спору, які виникли у справі №6-2001цс15.

У відзиві на касаційну скаргу Фонд зазначає, що рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права, оскільки після початку процедури ліквідації банку задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому Законом порядку, з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 згаданого Закону, та просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Банк у відзивах на касаційну скаргу посилається на те, що: доводи касаційної скарги є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, а рішення та постанова є законними, обґрунтованими та винесеними з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права при всебічному дослідженні та об'єктивному аналізі фактичних обставин справи; правовідносини між позивачем та відповідачем врегульовано нормами Закону, які були правильно застосовані судом першої та апеляційної інстанції; у спірних відносинах відбулося добровільне погашення боргу позичальниками відповідача, що в жодному разі не може розцінюватися як звернення відповідачем стягнення на заставне майно/відчуження предмета застави Фондом, отже, виключає можливість позачергового задоволення вимог позивача, що було враховано судами першої та апеляційної інстанцій під час винесення рішення та постанови. У відзиві на касаційну скаргу Банк просить відмовити у задоволенні касаційної скарги в повному обсязі, а рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційної інстанції залишити без змін.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, зокрема, таке.

24.03.2014 НБУ (кредитор) і Банком (позичальник) укладено кредитний договір № 21 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 23 000 000 грн. на строк з 24.03.2014 до 13.03.2015 (включно) за ставкою 19,5% річних (облікова ставка НБУ за станом на 24.03.2014 року становить 6,5%), процентна ставка за кредитом є змінною, в залежності від діючої облікової ставки НБУ.

Додатковим договором від 14.04.2014 № 1 до Кредитного договору розмір кредиту для збереження ліквідності збільшено до 26 900 000 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами, укладеними Банком і юридичними та фізичними особами, 24.03.2014 НБУ (заставодержатель) і Банком (заставодавець) укладено Договір застави майнових прав № 21/ЗМП (далі - Договір застави майнових прав № 1), за умовами якого:

- предметом застави є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до цього договору (далі - боржники), що є його невід'ємною частиною (надалі - всі вищезазначені кредитні договори та генеральні кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про кредитування, чи інша назва договору про надання кредитних коштів на умовах повернення, платності, строковості, забезпеченості та цільового характеру використання, разом та/або окремо іменуються - Кредитні договори). Станом на 24.03.2014 заборгованість за Кредитними договорами становить 99 025 389,42 грн. (пункт 1.1).

- надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають (та/або) випливатимуть з Кредитного договору, укладеного між заставодавцем та заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), (далі разом або окремо - Кредитний договір), у тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення заставодавцем заставодержателю кредиту у сумі 23 000 000 грн. у строк до 13.03.2015 включно; сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки НБУ, в порядку та строки, визначені Кредитним договором; виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених Кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в Кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків (пункт 1.3);

- у разі набуття заставодержателем підстав для звернення стягнення на предмет застави відповідно до цього договору та чинного законодавства заставодержатель має право здійснити реалізацію предмета застави шляхом уступки права вимоги за Кредитними договорами, у порядку, визначеному законодавством України (пункт 4.1);

- заставодержатель разом із зверненням стягнення на предмет застави може використовувати інші передбачені законодавством України способи захисту своїх прав за Кредитним договором (пункт 4.4);

- у разі погашення заборгованості за Кредитними договорами протягом 2 робочих днів після отримання коштів від боржників заставодавець зобов'язаний перерахувати в погашення заборгованості за кредитом кошти у сумі не менше 35% від отриманої в погашення за кредитами І категорії якості та 25% від суми, отриманої в погашення за кредитами ІІ категорії якості (пункт 3.4.6).

14.04.2014 НБУ (заставодержатель) і Банк (заставодавець) укладено договір застави майнових прав № 21/ЗМП-1 (далі - Договір застави майнових прав № 2), відповідно до умов якого:

- предметом застави за цим договором є майнові права за Кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичною особою, згідно з додатком № 1 до цього договору (далі - боржники), що є його невід'ємною частиною (надалі всі вищезазначені кредитні договори та генеральні кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про кредитування, чи інша назва договору про надання кредитних коштів на умовах повернення, платності, строковості, забезпеченості та цільового характеру використання разом та/або окремо іменуються - Кредитні договори). Станом на 14.04.2014 заборгованість за Кредитними договорами становить 40 000 000 грн. (пункт 1.1);

- надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають (та/або) випливатимуть з Кредитного договору, укладеного між заставодавцем і заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), (далі разом або окремо - Кредитний договір), у тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення заставодавцем заставодержателю кредиту у сумі та на умовах, визначених у Кредитному договорі в строк до 13.03.2015 включно; сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки НБУ, в порядку та строки, визначені Кредитним договором; виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених Кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в Кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків (пункт 1.3);

- у разі набуття заставодержателем підстав для звернення стягнення на предмет застави відповідно до цього договору та чинного законодавства заставодержатель має право здійснити реалізацію предмета застави шляхом уступки права вимоги за Кредитними договорами, у порядку, визначеному законодавством України (пункт 4.1);

- заставодержатель разом із зверненням стягнення на предмет застави може використовувати інші передбачені законодавством України способи захисту своїх прав за Кредитним договором (пункт 4.4).

На підставі постанови Правління НБУ від 04.12.2014 № 782 "Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК КАМБІО" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 04.12.2014 № 140 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "БАНК КАМБІО", згідно з яким з 05.12.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в Банку.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 27.02.2015 № 144 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК КАМБІО" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02.03.2015 № 46 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Банку, призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку на 1 рік, з 02.03.2015 по 01.03.2016 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 22.02.2016 № 212 продовжено строки здійснення процедури ліквідації Банку на два роки до 01.03.2018 включно.

23.03.2015 НБУ в межах ліквідаційної процедури звернувся до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку із заявою № 06-306/4868 про визнання його кредитором на загальну суму 403 043 847,33 грн. з посиланням на наявність боргу у Банку перед НБУ за низкою кредитних договорів (у тому числі за Кредитним договором, заборгованість за яким станом на 23.03.2015 складала 19 884 465,06 грн.).

За результатами розгляду згаданої заяви уповноважена особа Фонду на ліквідацію Банку надіслала НБУ електронне повідомлення від 09.07.2015 № 19/3705 про акцептування кредиторських вимог НБУ в сумі 402 143 847,33 грн. та віднесення їх до сьомої черги кредиторських вимог.

04.06.2015 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку (протокол № 120/15).

Водночас згідно з довідкою НБУ станом на 17.10.2016 обсяг неперерахованих уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку коштів, що надійшли до Банку на погашення заборгованості за кредитними договорами, майнові права за якими передано у заставу НБУ, складає 329 916, 18 грн.

Вважаючи, що у зв'язку з одержанням відповідачем від позичальників (фінансових та майнових поручителів) коштів у рахунок погашення заборгованості за заставленими кредитами такі кошти мають бути використані для позачергового задоволення вимог заставодержателя, НБУ звернувся з позовом у даній справі.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просив суд зобов'язати уповноважену особу Фонду на здійснення ліквідації Банку перерахувати на користь НБУ кошти, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з Договорами застави майнових прав №1, №2 у загальній сумі 329 916,18 грн., розрахованій станом на 17.10.2016.

Частиною другою статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до положень Закону:

- цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків (частина перша статті 1);

- відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (частина третя статті 1);

- протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку (частина п'ята статті 45 у редакції, чинній на початок ліквідації Банку);

- з дня призначення уповноваженої особи Фонду: припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; 5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; 6) укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону; 7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону (частини друга та третя статті 46 у зазначеній редакції);

- Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів ( пункт 4 частини першої статті 48 у зазначеній редакції);

- Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури. Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів уповноважена особа Фонду сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці. Уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури (частини перша - шоста статті 49 у зазначеній редакції);

- Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду (частина шоста статті 49 у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду);

- кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов'язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано; вимоги інших вкладників, які не є пов'язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов'язаними особами банку; інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов'язаними особами банку; вимоги за субординованим боргом.

Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов'язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п'ятою цієї статті (частина перша статті 52 у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду);

- майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом. У разі продажу Фондом заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку. У разі якщо обсяг коштів від продажу Фондом заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом (частина третя статті 52 у згаданій редакції);

- вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги Фонд не враховує суму грошових вимог цього кредитора (частина четверта статті 52 у згаданій редакції).

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій, встановивши, що: кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна Банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у передбаченій частиною першою статті 52 Закону черговості; задоволення вимог кредиторів кожної черги має здійснюватися уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банка у порядку, встановленому Законом, за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду, якою погодження на перерахування коштів від Банку до НБУ не надавалося, оскільки останній включений до реєстру вимог кредиторів у сьому чергу; доказів оскарження позивачем у судовому порядку рішення Фонду про віднесення його кредиторських вимог до сьомої черги відповідно до вимог Закону матеріали справи не містять; задоволення позову про перерахування НБУ спірних коштів може призвести до порушення прав інших кредиторів відповідача; згідно з приписами частини третьої статті 52 Закону майно Банку, яке є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя; позачергове задоволення можливе за умови звернення заставодержателем стягнення на заставне майно в порядку, встановленому законодавством або договором застави; наразі в спірних правовідносинах відбулося добровільне погашення боргу позичальниками відповідача, що не є зверненням стягнення на заставне майно або відчуженням предмета застави, що, в свою чергу, виключає можливість позачергового задоволення вимог позивача; матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для позачергового перерахування уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку на користь позивача коштів, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими та майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з Договорами застави майнових права №№1, 2 у загальній сумі 329 916, 18 грн.; відсутність у діях уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації Банку порушень Закону, - дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки стягнення коштів Банку (в даному випадку за рішенням суду), який перебуває в стані припинення, поза процедурою та порядком, встановленим Законом, є неможливим, тому що введення у банку тимчасової адміністрації та ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Доводи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки вимоги про звернення стягнення на предмет застави позивачем до відповідача не заявлялися, а заявлені НБУ вимоги у цій справі є вимогами про перерахування коштів, виконання яких банком, який перебуває в стані припинення поза процедурою та порядком, встановленим положеннями Закону є неможливим, оскільки введення у банку тимчасової адміністрації та запровадження процедури ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом. Задоволення вимог кредиторів кожної черги має здійснюватись Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку у порядку, встановленому Законом, зокрема статтею 52 Закону.

Верховний Суд України у постанові від 21.12.2016 у справі №333/4924/15ц дійшов висновку про те, що стаття 52 Закону визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів, отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог до банку здійснюється в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, а також про те, що погашення вимог кредитора на порушення порядку, визначеного у статті 52 Закону, не допускається. Касаційний господарський суд не вбачає підстав для відступу від даного висновку.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 у справі №910/8132/17 зазначив, що аналіз відповідних положень Закону свідчить, що встановлені цим Законом черговість та порядок задоволення вимог кредиторів банку жодним чином не суперечать відповідним приписам щодо позачергового задоволення вимог заставодержателя за рахунок майна банку, що є предметом застави. Отже, віднесення кредиторських вимог до сьомої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, у тому числі й забезпечених заставою, не позбавляє позивача права на позачергове задоволення відповідних вимог за рахунок цього майна у встановленому чинним законодавством порядку.

Інші аргументи касаційної скарги не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції згідно з частиною другою статті 300 ГПК України у редакції, чинній з 15.12.2017, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Касаційний господарський суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Так, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 05 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 09 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

ОСОБА_9 звернулася до Касаційного господарського суду із заявою про приєднання до касаційної скарги НБУ на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 зі справи № 910/20125/16, в якій зазначала, що: вона є кредитором Банку четвертої черги, її вимоги акцептовані та включені до реєстру вимог кредиторів Банку; рішення у даній справі беззаперечно впливає на її права та інтереси як кредитора Банку, яка має переважне право на отримання коштів від Банку порівняно з кредитором сьомої черги - НБУ; у разі задоволення касаційної скарги НБУ та скасування оскаржуваних рішення та постанови у справі №910/20125/16 будуть порушені гарантовані державою права вкладника на отримання власного майна (коштів) у порядку, передбаченому статтею 52 Закону, а також право на мирне володіння власником майном, яке гарантовано статтею 41 Конституції України.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 24.05.2018 заяву ОСОБА_9 приєднано до касаційної скарги НБУ на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 зі справи № 910/20125/16.

Оскільки Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги НБУ та залишення без змін рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 зі справи № 910/20125/16, доводи, викладені ОСОБА_9 у заяві про приєднання до касаційної скарги НБУ на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 зі справи № 910/20125/16, не є прийнятними.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, витрати з оплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 у справі №910/20125/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя К. Пільков