ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/369/17-г/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Пількова К.М., Чумака Ю.Я.,

секретар судового засідання: Підгірська Г.О.,

за участю представників:

позивача - Накельського Ю.Б.,

відповідачів - Каневскої М.О., Діденко Ю.О.,

третіх осіб - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рокмар"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 (судді: Малех І.Б., Кордюк Г.Т., Кравчук Н.М.) і рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.12.2017 (суддя Стопник С.Г.) у справі № 921/369/17-г/13

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рокмар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новагрос", Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуків Агро", Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія Фармінг Галичина",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук Оксани Ігорівни та приватного нотаріуса Козівського районного нотаріального округу Боднарук Наталії Миколаївни,

про визнання права власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рокмар" (далі - ТОВ "Рокмар") звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новагрос" (далі - ТОВ "Новагрос"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуків Агро" (далі - ТОВ "Гуків Агро"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія Фармінг Галичина" (далі - ТОВ "Мрія Фармінг Галичина") про:

- визнання права власності на нежитлові будівлі по вул. І.Богуна, 8, в смт Козова Козівського району Тернопільської області (далі - спірне майно), придбані у ТОВ "Новагрос" на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2015;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ "Новагрос" і ТОВ "Гуків Агро", посвідченого 04.05.2017 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І., запис у реєстрі № 2264;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ "Гуків Агро" і ТОВ "Мрія Фармінг Галичина", посвідченого 31.05.2017 приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н.М., запис у реєстрі № 577;

- витребування із чужого незаконного володіння ТОВ "Мрія Фармінг Галичина" спірного майна та передачу його власнику - ТОВ "Рокмар".

Позовну заяву, з посиланням на положення статей 258, 330, 328, 334, 346, 387, 388, 392 Цивільного кодексу України обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2015, укладеного з ТОВ "Новагрос", зареєстровано право власності ТОВ "Рокмар" на спірне майно. Однак, згідно з наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2017 № 632/5 рішення про державну реєстрацію права власності позивача на спірне майно скасовано за результатами розгляду скарги ТОВ "Новагрос". У травні ТОВ "Рокмар" стало відомо про продаж спірного майна ТОВ "Новагрос" за договором купівлі-продажу ТОВ Гуків Агро", а 13.06.2017 - про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ "Рокмар" на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом 31.05.2017.

ТОВ "Рокмар" зазначило, що його право власності на спірне майно виникло на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2015, який не розірвано та не визнано недійсним, отже позивач не втратив свого правового статусу щодо спірного майна, а подальше відчуження і реєстрація цього майна порушують права ТОВ "Рокмар".

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 16.06.2017 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, а також залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бондарчук О.І. і приватного нотаріуса Козівського районного нотаріального округу Бондарук Н.М.

ТОВ "Новагрос", заперечуючи проти задоволення позову, наголосило, що позивач не довів, що він є власником спірного майна на час подання позову, а відсутність права власності ТОВ "Рокмар" на спірне майно установлена наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2017 № 632/5, яким, у свою чергу, визначено право власності ТОВ "Новагрос" на спірне майно. Отже, на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу з ТОВ "Гуків Агро", зареєстрованого 04.05.2017, саме ТОВ "Новагрос" було належним власником спірного нерухомого майна, тобто ТОВ "Гуків Агро" правомірно, у порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством, набуло права власності на спірне майно, яке у подальшому відчужило за оспорюваним договором купівлі-продажу на користь ТОВ "Мрія Фармінг Галичина".

ТОВ "Мрія Фармінг Галичина" у відзиві на позовну заяву також просило відмовити в її задоволенні через недоведеність позивачем порушення його права, а також акцентувало на правомірності набуття ТОВ "Мрія Фармінг Галичина" права власності на спірне нерухоме майно.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Бондарчук О.І. зазначала, що посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ТОВ" Новагрос" і "Гуків Агро", зареєстрованого 04.05.2017, здійснено нею відповідно до положень Цивільного кодексу України, Закону України "Про нотаріат" і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. На час посвідчення нотаріусом цього договору відомостей про право власності на спірне нерухоме майно ТОВ "Рокмар" не було, а отже не було і підстав для відмови у державній реєстрації права власності на нерухоме майно за договором купівлі-продажу, укладеного 04.05.2017 між ТОВ "Новагрос" і ТОВ "Гуків Агро".

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 13.12.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення аргументовано недоведенням позивачем наявності у нього права власності на спірне нерухоме майно і порушенням внаслідок укладення спірних

договорів його прав.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, ТОВ "Рокмар" у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.12.2017 і постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, наголошуючи, на невзятті судами до уваги, що підставою для набуття права власності є укладення правочину або наявність судового рішення про визнання права власності, державна реєстрація такого договору є лише формою фіксації набуття чи припинення речових прав, а не є способом набуття права власності. При цьому, на думку скаржника, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Отже, у ТОВ "Рокмар" 03.11.2015 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ "Новагрос", виникло право власності на нерухоме майно, яке не припинялося, тому відповідачі не мали правових підстав розпоряджатися таким майном шляхом укладення оспорюваних угод.

ТОВ "Мрія Фармінг Галичина" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, акцентуючи, що ТОВ "Рокмар" у касаційній скарзі взагалі не наведено фактів порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а зміст скарги свідчить про незгоду скаржника із судовими рішеннями. При цьому суди на підставі норм чинного законодавства правомірно зазначили про набуття особою права власності на нерухоме майно саме із часу здійснення відповідного запису про реєстрацію права власності особу на це майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, натомість позивачем відповідних доказів надано не було. Наказ Міністерства юстиції України від 22.02.2017 № 632/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.11.2015 і від 04.03.2016 позивачем не оскаржено, тобто наказ є чинним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як убачається із матеріалів справи та установлено судами попередніх інстанцій, 03.11.2015 між ТОВ "Новагрос" (продавець) і ТОВ "Рокмар" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно з пунктом 1 якого продавець передає, а покупець приймає у власність на умовах, передбачених цим договором, нежитлові будівлі загальною площею 2 687,6 м2, розташовані за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт Козова, вул. І. Богуна, 8, а саме: будівля цеху, загальною площею 1 410,0 м2, що за планом земельної ділянки позначена літерою А; будівля цеху казеїнового загальною площею 482,4 м2 (за планом земельної ділянки позначена літ. "В"); майстерня для ремонту техніки загальною площею 512,2 м2 (літ. "Г"); трансформаторна підстанція загальною площею 43,4 м2 (літ. "Д"); градірня загальною площею 29,6 м2 (літ. "Ж"); бокс і мийка загальною площею 210,0 м2 (літ. "З") (том 2, а.с. 18-19).

Зазначені будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці площею 4,4268 га, кадастровий номер :02:007:0854 (пункт 3 договору).

Згідно з пунктом 4 договору об'єкт продажу належить продавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н.М. 26.12.2012 (реєстровий номер 1779). Право власності на об'єкт продажу зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О.Б. 03.11.2015 № 46806283.

Право власності на об'єкт продажу за цим договором виникає у покупця з моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що за домовленістю сторін здійснюється у день нотаріального посвідчення цього договору (пункт 10 договору).

Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О.Б. і зареєстровано у реєстрі за № 3448.

03.11.2015 на підставі цього договору купівлі-продажу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.11.2015, індексний номер 25807226, приватним нотаріусом Ваврів О.Б. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ТОВ "Рокмар" на спірні нежитлові будівлі загальною площею 2 687,6 м2, за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт Козова, вул. І. Богуна, 8 (витяг із Державного реєстру речових прав від 03.11.2015 № 46839593 щодо об'єкта нерухомого майна реєстраційний номер 30) (том 1, а.с. 20-21).

Згідно з актом приймання-передачі до договору купівлі-продажу від 03.11.2015 продавець передав, а покупець прийняв у власність на умовах, передбачених договором, нерухоме майно (том 1, а.с. 22).

Суди попередніх інстанцій також установили, що як убачається із матеріалів справи, згідно з наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2017 № 632/5 задоволено скаргу ТОВ "Новагрос" у повному обсязі, а саме скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.11.2015 № 25807226 та від 04.03.2016 №№ 28597770, 28598671, прийняті приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О.Б. (том 1, а.с. 43).

04.05.2017 між ТОВ "Новагрос" (продавець) і ТОВ "Гуків Агро" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами пункту 1.1 якого продавець передає у власність (продає), а покупець приймає (купує) нежитлові будівлі, розташовані за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт Козова, вул. І. Богуна, 8 загальною площею 1 926,7 м2, яке має такі складові частини: будівля цеху, літ. "А" загальною площею 1 462,4 м2; будівля цеху казеїнового літ. "В" загальна площа 391,3 м2; трансформаторна підстанція літ. "Д" загальна площа 43,4 м2; градірня літ. "Ж" загальною площею 29,6 м2; огорожа № 1 (том 1, а.с. 108-109).

За змістом пункту 1.2 договору право власності продавця на нерухоме майно підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу, виданим 26.12.2012 приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н.М. та довідкою, виданою Козівським районним бюро технічної інвентаризації 04.04.2017 № 156. Крім того, у цьому пункті договору зазначено, що державну реєстраці права власності продавця на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О.Б. 03.11.2015, номер запису про право власності - 11866844, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 30, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2017, індексний номер 84938493.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що цей договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Право власності на нерухоме майно за цим договором у Покупця виникає з моменту державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Цей договір купівлі-продажу 04.05.2017 посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І. та зареєстровано у реєстрі за № 2264 (пункт 4.8 договору).

04.05.2017 приватним нотаріусом Боднарчук О.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 35051269, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові будівлі з реєстраційним номером 30, що розташовані за адресою: Тернопільська область, Козівський р-н, смт Козова, вул. І. Богуна, 8, за ТОВ "Гуків Агро" (том 1, а.с. 110).

У подальшому придбане ТОВ "Гуків Агро" нерухоме майно загальною площею 1926,7 м2 було ним відчужено на користь ТОВ "Мрія Фармінг Галичина" згідно з договором купівлі-продажу від 31.05.2017, за умовами пункту 1.2 якого, документами, що підтверджують право власності продавця - ТОВ "Гуків Агро" на нерухоме майно є: договір купівлі-продажу від 04.05.2017 зареєстрований у реєстрі за № 2264. Державна реєстрація права власності продавця - ТОВ "Гуків Агро" на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О.І. 04.05.2017 (номер запису про право власності: 20259869, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 30), що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.05.2017, індексний номер 86435431.

Предметом спору у цій справі є вимога ТОВ "Рокмар" про визнання за ним права власності на спірні нежитлові будівлі по вул. І. Богуна, 8, смт Козова Козівського р-ну Тернопільської області, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ "Новагрос" і ТОВ "Гуків Агро", посвідченого 04.05.2017, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ "Гуків Агро" і ТОВ "Мрія Фармінг Галичина", посвідченого 31.05.2017, і витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ТОВ "Мрія Фармінг Галичина" на користь ТОВ "Рокмар" на підставі, зокрема статей 328, 334, 346, 387, 388, 392 Цивільного кодексу України.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України, згідно з якою способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правоморчностей.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України. У такому випадку чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння (постанова Верховного Суду України від 25.01.2017 № 916/2131/15).

Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог з огляду, зокрема, на статтю 182 Цивільного кодексу України та положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" особа вважається (або) стає власником нерухомого майна лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відбувся відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно. Однак, суди дійшли висновку, що за наявності наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2017 № 632/5, прийнятого за результатами розгляду скарги ТОВ "Новагрос", яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.11.2015 № 25807226 і від 04.03.2016 № № 28597770, 28598671, прийняті приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О.Б., зокрема щодо реєстрації за ТОВ "Рокмар" права власності на нежитлові будівлі загальною площею 2 687,6 м2, позивачем не доведено наявності у нього права власності на спірне нерухоме майно, що унеможливлює задоволення позовних вимог про визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема статтею 1 Протоколу № 1, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, не допускається, одночасно визнається право держави на здійснення контролю за використанням власності відповідно до загальних інтересів або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, установлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 2 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу Україницивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 202 цього Кодексу).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України є підставою недійсності правочину.

За змістом статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 208 цього Кодексу визначено правочини, які належить вчиняти у письмовій формі, зокрема, правочини між юридичними особами.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частини 1, 2 статті 209 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Дія Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав (стаття 1 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 2 цього Закону встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах і в порядку, визначених цим Законом (пункти 1, 4 частини 1 статті 3 Закону).

Так, як убачається із матеріалів справи та установлено судами попередніх інстанцій, 03.11.2015 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.11.2015, укладеного між ТОВ "Новагрос" і ТОВ "Рокмар", згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.11.2015, індексний номер 25807226, приватним нотаріусом Ваврів О.Б. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ТОВ "Рокмар" на спірні нежитлові будівлі.

Однак суди попередніх інстанцій залишили поза увагою необхідність з'ясування питань та встановлення обставин щодо підстав виникнення у ТОВ "Рокмар" права власності на спірне нерухоме майно, моменту виникнення такого права та припинення права власності ТОВ "Рокмар" на нерухоме майно у зв'язку із прийняттям Міністерством юстиції України наказу від 22.02.2017 № 632/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема від 03.11.2015 № 25807226, а також підстави виникнення та набуття права власності на спірне нерухоме майно у ТОВ "Новагрос", а отже і правомірність подальшого відчуження нерухомого майна за оспорюваними угодами у розумінні положень Цивільного кодексу України і Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Пунктом 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин колегія суддів вважає висновок судів першої та апеляційної інстанцій передчасним і таким, що зроблено без дослідження всіх зібраних у справі доказів, тому судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід урахувати наведене, надати оцінку правомірності вимог позивача, оцінити всі доводи учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів, а отже і встановити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення позову, виходячи з його предмета та підстав.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України , Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рокмар" задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 і рішення Господарського суду Тернопільської області від 13.12.2017 у справі № 921/369/17-г/13 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді К.М. Пільков

Ю.Я. Чумак