РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року Справа № 903/946/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Розізнана І.В.

суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу державного підприємства "Укрриба" на рішення господарського суду Волинської області від 27.03.2018 р. у справі №903/946/17 (суддя Шум М.С., повний текст рішення складено 04.04.2018 р.)

за позовом державного підприємства "Укрриба"

до фізичної особи-підприємця Круковського Юрія Васильовича

про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 54 474,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 27.03.2018 року у справі №903/946/17 відмовлено в задоволенні позову державного підприємства "Укрриба" до фізичної особи-підприємця Круковського Ю.В. про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 54474,53 грн.

В обґрунтування рішення суд зазначив, що оскільки ДП "Укрриба" не мало права на передачу державного майна в користування іншим особам без відповідного дозволу Фонду державного майна України (наведене встановлено рішенням господарського суду Волинської області від 17.05.2016р., яке набрало законної сили - 03.06.2016р., у справі №903/207/16), то правові підстави для застосування наслідків недійсності додаткової угоди від 01.12.2014р. до договору зберігання державного майна №29/13 від 25.12.2013р. та зобов'язання відповідача відшкодувати саме державному підприємству "Укрриба" кошти за фактичне користування державним нерухомим майном, за цінами, які існують на момент відшкодування, у розмірі 54474,53 грн. відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ДП "Укрриба" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення господарського суду Волинської області від 27.03.2018 року у справі №903/946/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що за час дії додаткової угоди від 01.12.2014р. до договору зберігання плата за використання державного нерухомого майна відповідачем не здійснювалась, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості на загальну суму 54474,53 грн. Оскільки рішенням суду 17.05.2016р. у справі №903/207/16 договір зберігання державного майна №29/13 від 25.12.2013р. та додаткову угоду від 01.12.2014р. до вказаного договору визнано недійсними та зазначено, що вказаний договір є прихованим договором оренди, тому позивач вважає, що у даній справі наявні правові підстави для застосування положення ст. ст. 216, 235 ЦК України та стягнення з відповідача заборгованості в сумі 54474,53 грн.

Також в обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2018 року у справі №923/485/17, у якій, як вказує апелянт, було зазначено, що приватне підприємство на підставі додаткової угоди здійснювало орендне користування державним нерухомим майном, у зв'язку з чим за наслідками визнання її недійсною у державного підприємства відповідно до приписів частини першої статті 216 ЦК України виникло право на відшкодування вартості такого користування за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у встановлені судом строки відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги державного підприємства "Укрриба" на рішення господарського суду Волинської області від 27.03.2018 р. у справі №903/946/17 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спільним наказом Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003р. №126/752 "Про передачу гідротехнічних споруд" до сфери управління Мінагрополітики України та на баланс державного підприємства "Укрриба" були передані гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та інше майно, які під час приватизації не увійшли до статутних фондів господарських товариств. Зазначені гідроспоруди є державним майном, що знаходиться у сфері управління Міністерства аграрної політики України та перебувають на балансі державного підприємства "Укрриба".

25.12.2013р. між ФОП Круковським Ю.В. (зберігачем) та ДП "Укрриба" (поклажодавцем) укладено договір зберігання державного майна №29/13, згідно п.1 якого поклажодавець передає, а ФОП Круковський Ю.В. (зберігач) приймає на відповідальне зберігання нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажадовця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003р. №126/752 "Про передачу гідротехнічних споруд" (а.с. 15-17).

Зазначене майно розташоване за адресою: Волинська область, Горохівський район, с.Холонів (п. 1.3. договору зберігання).

Згідно п.4 договору зберігання та протоколу про договірну ціну від 25.12.2013р. щомісячна ціна за зберігання складає 10 гривень.

01.12.2014 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору зберігання №29/13 від 25.12.2013р. щодо користування державним майном, переданим зберігачу на зберігання з помісячною оплатою у 2200 гривень в т.ч. ПДВ, з подальшим помісячним коригуванням ціни згідно індексу інфляції. Крім того, згідно п.11. додаткової угоди її умови застосовуються і до правовідносин, які виникли між сторонами до укладення цієї угоди і які оцінені у 24200 гривень (а.с. 20-22).

Тобто за даною додатковою угодою було передбачено оплату за користування спорудами з моменту укладення основного договору від 25.12.2013 року.

Рішенням господарського суду Волинської області від 17.05.2016р. (яке набрало законної сили - 03.06.2016р.) у справі №903/207/16, про визнання недійсними договору зберігання державного майна від 25.12.2013р. №29/13 та додаткової угоди від 01.12.2014р. до договору зберігання державного майна №29/13 від 25.12.2013р., які укладені між державним підприємством "Укрриба" та фізичною особою - підприємцем Круковським Юрієм Васильовичем, позов до державного підприємства "Укрриба" задоволено, визнано недійсними договір зберігання державного майна від 25.12.2013р. №29/13 та додаткову угоду від 01.12.2014р. до договору зберігання державного майна №29/13 від 25.12.2013р., укладені між державним підприємством "Укрриба" та фізичною особою-підприємцем Круковським Юрієм Васильовичем.

Вказаним рішенням встановлено, зокрема, що передача спірного державного майна (гідротехнічні споруди рибницьких ставів) відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Фонду державного майна України та без його дозволу, то спірний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, адже правомочною особою на укладення договору оренди державного майна є Фонд державного майна України, тому ДП "Укрриба" при укладенні спірного договору перевищено свою компетенцію, як балансоутримувача майна. Фактично між сторонами договору не могло бути укладено договору оренди гідротехнічних споруд, так як останні належать не позивачу ДП "Укрриба", а державі, а ДП "Укрриба" не мало права на передачу державного майна в користування іншим особам без відповідного дозволу Фонду державного майна України. Таким чином укладений договір від 25.12.2013 року та додаткова угода до нього від 01.12.2014 року фактично приховували договір оренди гідротехнічних споруд.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Причиною спору у даній справі стало питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів за фактичне користування державним нерухомим майном за наслідками визнання недійсним прихованого договору оренди.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відповідно до статей 215 та 216 ЦК, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимога про виконання зобов'язання за недійсним договором не ґрунтується на законі. Належним способом захисту у такому випадку є звернення з вимогою про відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином, за цінами, які існують на момент відшкодування (правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 19.10.2016р. зі справи № 18/122-12/2).

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином враховуючи приписи ст. 216, 235 ЦК України та ст. 283 ГК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що правом вимоги про відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином, який містить ознаки удаваного правочину оренди, наділений, зокрема, орендодавець такого майна.

Поряд з цим, приписами п. 1 ч. 1 ст. 287 ГК України та абз. 1 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна - майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Враховуючи приписи п. 1 ч. 1 ст. 287 ГК України та абз. 1 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вірним є висновок суду першої інстанції, що правомочною особою на укладення договору оренди державного майна є Фонд державного майна України.

При цьому, як встановлено рішенням господарського суду Волинської області від 17.05.2016 року у справі №903/207/16, ДП "Укрриба" не мало права на передачу державного майна в користування іншим особам та не могло бути належним орендодавцем, а тому відповідно державне підприємство і не наділене правом вимоги про застосування наслідків недійсності правочину у виді відшкодування плати за використання відповідачем державного майна, що спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ДП "Укрриба" не мало права на передачу державного майна в користування іншим особам без відповідного дозволу Фонду держмайна (встановлено рішенням господарського суду Волинської області від 17.05.2016р. у справі №903/207/16), то правові підстави для застосування наслідків недійсності додаткової угоди від 01.12.2014р. до договору зберігання державного майна №29/13 від 25.12.2013р. та зобов'язання відповідача відшкодувати саме державному підприємству "Укрриба" кошти за фактичне користування державним нерухомим майном, за цінами, які існують на момент відшкодування, у розмірі 54474,53 грн. відсутні.

За змістом ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд з цим, посилання апелянта на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2018 року у справі №923/485/17, оцінюється судом апеляційної інстанції критично, оскільки у вказаній постанові хоча і були предметом розгляду правовідносини аналогічні правовідносинам у даній справі, однак касаційним судом у вказаній справі не було здійснено висновків щодо застосування ст. ст. 216, 235 ЦК України до спірних відносин, натомість було скасовано судові рішення першої та апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд з підстав неповного з'ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010р. Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 27.03.2018 р. у справі №903/946/17 залишити без змін, апеляційну скаргу державного підприємства "Укрриба" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Бучинська Г.Б.