РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.06.2018Справа № 910/2804/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНД-ДМС»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк»

про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна

представники учасників сторін:

від позивача Рябчук І.В. - адвокат (договір про надання правничої допомоги № 10 від 12.04.2018),

Вірьовкін О.І. - представник (довіреність б/н від 12.06.2018)

від відповідача не з'явився

від третьої особи не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «ГРАНД-ДМС» (далі - ТОВ «ГРАНД-ДМС», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» (далі - ТОВ «Український лізинг», відповідач) про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на підставі укладених з відповідачем генерального договору фінансового лізингу № 106 від 04.07.2013 та договору фінансового лізингу № ФЛ-106-1 від 04.07.2013 набув у власність транспортні засоби марки MAN, а саме: два самоскиди та сідловий тягач. Проте, в порушення умов укладених сторонами договорів, відповідач не вчинив дії, спрямовані на зняття вказаних транспортних засобів з державної реєстрації. Крім того, на вказані транспортні засоби було накладено обтяження таким чином, позивач обмежений, як власник, у праві володіння, користування та розпорядження майном, що належить йому на праві власності, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

У позові ТОВ «ГРАНД-ДМС» просить суд визнати за ним право власності на наступне майно та зняти з вказаного майна арешт:

- самоскид-С марки MAN TGS 41.440, 2008 р.в., державний номер АА9558ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917696, номер шасі WMA39SZZ78M525404;

- сідловий тягач-Е марки MAN TGA 18.440, 2007 р.в., державний номер АА9551ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію CAP 917692, номер шасі WMAH06ZZ77M479157;

- самоскид-С марки MAN TGA 41.480, 2006 р.в., державний номер АА9549ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917695, номер шасі WMAH39ZZX7M466542.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2018 відкрито провадженні у справі № 910/2804/18 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.04.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2018 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк» (далі - третя особа, ПАТ «Український бізнес банк»), підготовче засідання відкладено на 14.05.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 29.05.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2018 викликано відповідача - ТОВ «Український лізинг» у судове засідання, призначене на 14.06.2018.

У судовому засіданні 14.06.2018 представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в жодне судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідача та третьої особи за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 14.06.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

04.07.2013 між ТОВ «ГРАНД-ДМС» (лізингоодержувач) та ТОВ «Український лізинг» (лізингодавець) був укладений генеральний договір фінансового лізингу № 106 (далі - генеральний договір фінансового лізингу).

Відповідно до п. 1.1 генерального договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується відповідно до заявки лізингоодержувача придбати у постачальника у власність предмет лізингу та передати його за плату лізингоодержувачу в тимчасове володіння та користування в якості предмету лізингу на строк та на умовах, визначених цим генеральним договором та відповідним договором лізингу.

У той же день, 04.07.2013, позивач звернувся до відповідача з заявкою про надання в лізинг наступних транспортних засобів:

- самоскид MAN TGS 41.440, вартістю 804 825,00 грн.;

- самоскид MAN TGA 41.480 XXL, вартістю 804 825,00 грн.;

- сідловий тягач MAN TGA 18.480 8Х4 ВВ, вартістю 323 025,00 грн.

У зв'язку з цим, сторони уклали договір фінансового лізингу № ФЛ-106-1 від 04.07.2013 (далі - договір фінансового лізингу), згідно з умовами якого лізингодавець набуває у власність предмет лізингу та передає його лізингоодержувачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах цього договору лізингу та генерального договору фінансового лізингу № 106 від 04.07.2013.

16.07.2013 на виконання умов договору фінансового лізингу відповідач передав позивачу у користування наступні транспортні засоби: самоскид MAN TGS 41.440 XXL, державний номер АА9558ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917696, номер шасі WMA39SZZ78M525404; сідловий тягач MAN TGA 18.440 XXL, державний номер АА9551ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію CAP 917692, номер шасі WMAH06ZZ77M479157; самоскид MAN TGA 41.480 8*4ВВ, державний номер АА9549ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917695, номер шасі WMAH39ZZX7M466542, що підтверджується актом приймання-передачі, долученим до матеріалів справи.

Згідно з п. 2.1 генерального договору фінансового лізингу лізингоодержувач за надане йому право володіння та користування предметом лізингу зобов'язався сплачувати лізингодавцю лізингові платежі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав взяті на себе договірні зобов'язання та в повному обсязі сплатив відповідачу обумовлені договорами фінансового лізингу лізингові платежі, про що свідчать платіжні доручення та банківські виписки, долучені до матеріалів справи.

Судом також встановлено, що 19.07.2013 публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» на спірні транспортні засоби було накладено обтяження, що підтверджується витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 55017356, № 55017298 та № 55017223 від 02.03.2018.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «ГРАНД-ДМС» зазначало про порушення його права власності на спірні транспортні засоби, оскільки товариство позбавлене можливості здійснити державну реєстрацію вказаного майна та здійснювати усі права власника щодо такого майна.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з положеннями ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України).

У даному випадку, між позивачем та відповідачем було укладено правочин, який за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 5.1. генерального договору фінансового лізингу передбачено, що право власності (розпорядження) на предмет лізингу протягом всього строку дії договору лізингу належить лізингодавцю.

Згідно з п. 5.2 генерального договору фінансового лізингу право володіння та користування предметом лізингу, в об'ємі та на умовах цього генерального договору та відповідного договору лізингу, належить лізингоодержувачу.

Відповідно до п. 5.5 генерального договору фінансового лізингу лізингодавець має право передавати в заставу предмет лізингу та майнові права на отримання лізингових платежів.

За письмовою вимогою лізингоодержувача після закінчення строку лізингу та у разі належного, повного та безумовного виконання лізингоодержувачем всіх умов договору лізингу, відсутності заборгованості по сплаті лізингових та інших платежів, що виникають з Договору лізингу, в тому числі неустойки (штрафу, пені), предмет лізингу переходить у власність лізингоодержувача. Фактичний перехід права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача оформляється підписанням між лізингодавцем і лізингоодержувачем акту про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором лізингу. Такий акт оформлюється за формою додатку № 6 до форми договору лізингу. З дати підписання сторонами акту про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором відповідний договір фінансового лізингу вважається припиненим (п. 5.6 генерального договору фінансового лізингу).

При цьому, пунктом 4.6 генерального договору фінансового лізингу передбачено, що зняття з обліку предмета лізингу у випадках переходу права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача в порядку, передбаченому цим генеральним договором, здійснюється силами та за кошти лізингодавця.

Судом встановлено, що позивач, як лізингоодержувач, взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, у зв'язку з чим сторони згідно з п. 5.6 генерального договору фінансового лізингу 07.07.2016 склали акт про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором лізингу.

З вищевказаного акту вбачається, що відповідач не має претензій до позивача по сплаті лізингових платежів та будь-яких інших платежів, передбачених генеральним договором та/або договором лізингу. До підписання цього акту лізингодавець зняв з державного обліку предмет лізингу та в момент підписання акту передав лізингоодержувачу всі документи та приналежності на предмет лізингу, необхідні лізингоодержувачу для наступної державної реєстрації/постановки на облік предмета лізингу. З моменту підписання цього акту до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу по договору фінансового лізингу № ФЛ-106-1 від 04.07.2013. З моменту підписання цього акту сторонами відповідний договір фінансового лізингу вважається припиненим.

Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано набуття позивачем 07.07.2016 року права власності на спірні транспортні засоби, на підставах, що передбачені законом.

Водночас, в порушення п. 4.6 генерального договору фінансового лізингу відповідач не здійснив дій щодо зняття з обліку предмета лізингу.

Поряд з цим, судом також встановлено, що на підставі договору застави транспортного засобу № 6653 від 19.07.2013 спірні транспортні засоби були передані відповідачем у заставу публічному акціонерному товариству «Український бізнес банк», у зв'язку з чим 19.07.2013 на вказане майно було накладено обтяження, що підтверджується витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 55017356, № 55017298 та № 55017223 від 02.03.2018.

Таким чином, позивач обмежений у здійсненні свого права власності, оскільки не може здійснити державну реєстрацію свого права власності на оспорюване майно.

Відповідно до положень ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно з приписами ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд зазначає, що в позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов'язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права. Відповідач має довести свої заперечення проти покладених в основу позову фактів, тому що для боржника, який має в справі відповідну юридичну зацікавленість, має значення вирішення судом питання про належність йому спірного майна, оскільки звільнення його з-під арешту потягне за собою вилучення іншого майна для повного задоволення вимог стягувача.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України на кожну із сторін покладений обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами, як письмові, речові електронні докази.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, докази, надані стороною спору на підтвердження своїх вимог або заперечень, повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Так, положеннями ст. 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає в тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем та третьою особою не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати за товариством з обмеженою відповідальністю «ГРАНД-ДМС» (11601, Житомирська обл., м. Малин, вул. Кримського, буд. 118, ідентифікаційний код 34658557) право власності на:

- самоскид-С марки MAN TGS 41.440, 2008 р.в., державний номер АА9558ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917696, номер шасі WMA39SZZ78M525404;

- сідловий тягач-Е марки MAN TGA 18.440, 2007 р.в., державний номер АА9551ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію CAP 917692, номер шасі WMAH06ZZ77M479157;

- самоскид-С марки MAN TGA 41.480, 2006 р.в., державний номер АА9549ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917695, номер шасі WMAH39ZZX7M466542.

3. Зняти арешт з майна, а саме:

- самоскид-С марки MAN TGS 41.440, 2008 р.в., державний номер АА9558ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917696, номер шасі WMA39SZZ78M525404;

- сідловий тягач-Е марки MAN TGA 18.440, 2007 р.в., державний номер АА9551ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію CAP 917692, номер шасі WMAH06ZZ77M479157;

- самоскид-С марки MAN TGA 41.480, 2006 р.в., державний номер АА9549ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917695, номер шасі WMAH39ZZX7M466542.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» (03148, м. Київ, вул. Комісара Рикова, буд. 2А, офіс 10, ідентифікаційний номер 38291386) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНД-ДМС» (11601, Житомирська обл., м. Малин, вул. Кримського, буд. 118, ідентифікаційний код 34658557) витрати по сплаті судового збору в розмірі 44 181,37 грн. (сорок чотири тисячі сто вісімдесят одну грн. 37 коп.).

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.07.2018.

Суддя О.Г. Удалова