КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2018 р. Справа№ 910/23287/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Станіка С.Р.

секретар судового засідання Даниленко Т.О.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.03.2018 (повний текст рішення складено 14.03.2018)

у справі № 910/23287/17 (суддя - Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес"

до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу "Зміївська ТЕС"

про стягнення 35 820,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (надалі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства " Центренерго " в особі відокремленого підрозділу "Зміївська ТЕС" (далі - відповідач) про стягнення 35 820,36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його обов'язку своєчасно та в повному обсязі оплатити вартість товару, поставленого позивачем на підставі договору на закупівлю (поставку) товарів № 12/437 від 17.08.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16.04.2018) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу "Зміївська ТЕС" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" борг у розмірі 30 000,00 грн. (тридцять тисяч грн. 00 коп.) 3 097,76 грн. (три тисячі дев'яносто сім грн. 76 коп.) інфляційної складової боргу, 771,78 грн. (сімсот сімдесят одна грн. 78 коп.) 3% річних, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 512,86 грн. (одна тисяча п'ятсот дванадцять грн. 86 коп.).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 скасувати в частині стягнення з ПАТ "Центренерго" на користь ТОВ "ЕКВІВЕС" основної заборгованості у розмірі 30 000, 00 грн., інфляційної складової боргу у розмірі 3 097, 76 грн. та 3% річних у розмірі 771,78 грн. та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ПАТ "Центренерго" на користь ТОВ "Еквівес" основної заборгованості у розмірі 30 000, 00 грн., інфляційної складової боргу у розмірі 3 097, 76 грн. та 3% річних у розмірі 771,78 грн.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/23287/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Гончарова С.А., Станіка С.Р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/23287/17. Роз'яснено учасниками, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

17.08.2016 між позивачем (постачальником) та відповідачем (покупцем) було укладено Договір №12/437 про закупівлю (поставку) товарів (далі - Договір), відповідно до п. п. 1.1., 1.2. якого постачальник зобов'язується поставити покупцю товари (продукцію) згідно з умовами Договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов Договору.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки та інші характеристики продукції зазначені у Додатку до Договору.

Згідно з п. 2.5. Договору розрахунки за Продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку, передбаченому Додатком № 1 до Договору.

Додатком №1 до Договору сторони визначили найменування, асортимент, кількість та ціну Продукції, яку Постачальник зобов'язується поставити Покупцеві, а також її загальну вартість - 364 500,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Відповідно до п. 3 Додатку № 1 до Договору розрахунки за Продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника в наступному порядку: протягом 35 календарних днів з моменту поставки продукції до складу покупця та підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції за кожну окремо поставлену партію продукції згідно письмових заявок покупця.

Строк поставки продукції повинен складати не більше 20 календарних днів з дати отримання постачальником письмової заявки покупця з можливістю дострокової поставки (п. 5 Додатку № 1 до Договору).

Згідно з п. 5.3. Договору датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції. В разі, якщо фактична передача продукції і дата підписання акту приймання-передачі продукції не співпадають, - до підписання акту приймання-передачі продукції (в т.ч. в період приймання продукції за кількістю та якістю), продукція вважається переданою покупцю на відповідальне зберігання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/3789/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу "Зміївська ТЕС" про стягнення 411 038,00 грн. та за зустрічним позовом про стягнення 38 252,92 грн. встановлено наступне.

02.09.2016 позивач отримав від відповідача заявку №07/1284-5896 від 29.08.2016 на поставку продукції на загальну суму 364 500,00 грн.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 364 500,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі від 15.09.2016 на суму 101 666,00 грн., від 23.09.2016 на суму 213 981,00 грн., від 05.10.2016 на суму 15 273,00 грн., від 10.11.2016 на суму 33 580,00 грн., а також видатковими накладними № Е-1739 від 15.09.2016, № Е-1960 від 05.10.2016, № Е-2363 від 09.11.2016, № Е-1855 від 21.09.2016 та довіреностями відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей № 608 від 09.09.2016, № 884 від 09.11.2016, № 729 від 05.11.2016.

Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов'язання з поставки товару перед відповідачем виконав належним чином.

Вказаним вище рішенням суду за первісним позовом було стягнуто з відповідача на користь позивача 334 500,00 основного боргу, 5 097,16 грн. 3% річних, 23 737,50 грн. інфляційних втрат, 5 900,02 грн. витрат по сплаті судового збору. Залишок боргу в сумі 30 000,00 грн. до стягнення в межах справи №910/3789/17 не пред'являвся.

Відповідно до п. 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, станом на момент вирішення даної справи відповідач, в порушення умов укладеного сторонами договору, вартість поставленої позивачем згідно з вищевказаними актами продукції останньому оплатив не в повному обсязі, залишивши за собою заборгованість у сумі 30 000,00 грн. (364 500,00 грн. (вартість поставленої продукції) - 334 500,00 грн. (сума боргу, пред'явлена до стягнення та стягнута за рішенням суду від 10.05.2017 у справі № 910/3789/17).

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/3789/17 було визнано заборгованість по акту приймання-передачі від 10.11.2016 на суму 33 580,00 грн., яку й було стягнуто в судовому порядку, а твердження позивача про існування заборгованості за вказаним актом у сумі 30 000,00 грн. є необґрунтованими.

Судом першої інстанції було вірно відхилено вказані заперечення відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів повної оплати відповідачем продукції, поставленої згідно з актами від 15.09.2016 на суму 101 666,00 грн., від 23.09.2016 на суму 213 981,00 грн., від 05.10.2016 на суму 15 273,00 грн., від 10.11.2016 на суму 33 580,00 грн., загалом на суму 364 500,00 грн., натомість відповідачем оплачено в рахунок основного боргу лише 334 500,00 грн. під час примусового виконання рішення господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі № 910/3789/17.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/3789/17 також не встановлено факт оплати відповідачем позивачу вартості продукції на суму 30 000,00 грн.

Спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем свого обов'язку сплатити позивачу грошові кошти за отриманий товар.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що залишкова заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений на суму 364 500,00 грн. становить 30 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів зазначає, що відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем в повному обсязі або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 30 000,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 1 950,82 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи та не заперечується позивачем, ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004 порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Центренерго" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів до закінчення провадження у справі. Розгляд справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Центренерго" триває.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Верховний Суд України у постанові від 12.03.2013 у справі №29/5005/16170/2011 зазначив, що вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на ненараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржнику, щодо якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Виходячи зі змісту Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Отже, ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачає загальну заборону на нарахування неустойки, незалежно від того, перед конкурсним, чи перед поточним кредитором має зобов'язання боржник.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 1 950,82 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 3097,76 грн. інфляційної складової боргу та 771,78 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач товар, поставлений позивачем, не оплатив, відтак допустив порушення зобов'язання.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційної складової боргу, суд встановив, що він виконаний арифметично вірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, розмір 3% становить 771,78 грн., а інфляційної складової боргу - 3 097,76 грн. Відтак, вказані позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у вказаному розмірі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу "Зміївська ТЕС" боргу в розмірі 30 000 грн., 3 097,76 грн. інфляційної складової боргу, 771,78 грн. 3% річних, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 512,86 грн.

В іншій частині позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/23287/17 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/23287/17 - без змін.

Матеріали справи №910/23287/17 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 27.06.2018.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

С.Р. Станік