ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2018р. справа № 905/2953/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4

від позивача:ОСОБА_5, адвокат, свідоцтво № 1659 від 28.03.2017р.
від відповідача:не з»явився

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м. Київ

на рішення господарського суду Донецької області
від27.03.2018 року (повний текст складено та підписано 04.04.2018р. у м. Харків)
у справі№905/2953/17 (суддя Паляниця Ю.О.)
за позовомПублічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м. Київ
до відповідача Публічного акціонерного товариства По газопостачанню та газифікації Донецькоблгаз, м. Краматорськ, Донецька область
простягнення 20 375 387,76 грн.
ВСТАНОВИВ:

18.12.2017 року Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства По газопостачанню та газифікації Донецькоблгаз, м.Краматорськ, Донецька область про стягнення основного боргу у розмірі 14 047 477,03 грн., 3% річних у розмірі 669 655,88 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 844 551,63 грн. та пені в розмірі 2 813 703,22 грн., що загалом складає 20 375 387,76 грн. (а.с. 3-6).

В процесі розгляду справи відповідач звернувся до суду із заявою №15/1-283 від 31.01.2018р. про відстрочення виконання судового рішення суду на один рік та заявою №15/1-284 від 31.01.2018р. про зменшення розміру інфляційних втрат, 3% річних та пені до розміру 1 (однієї) тисячі гривень (а.с. 68-72).

Згідно ухвали господарського суду Донецької області від 26.12.2017р. справа № 905/2953/17 розглянута за правилами загального позовного провадження (а.с.1).

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.03.2018р. позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» основний борг в сумі 14 047 477,03 грн., пеню в сумі 1 402 023,42 грн., 3% річних 668997,50 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 844 551,63 грн. та судовий збір у розмірі 239 878,50 грн.

Відстрочено виконання рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018р. по справі №905/2593/17 строком на 1 (один) місяць з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили (а.с. 122-126)

Судове рішення обґрунтовано доведеністю позивачем позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 14 047 477,03 грн.

Щодо позовних вимог в частині 3% річних у сумі 669 655,88 грн., суд перевіривши наданий розрахунок позивачем, дійшов висновку про те, що позивач припустився помилок при визначенні початку перебігу строків для нарахування процентів річних за зобов»язаннями лютого 2016р., тому в цій частині позовні вимоги були задоволені частково у сумі 668 997,50 грн.

Стосовно інфляційних втрат, суд задовольнив вимоги у розмірі, які були заявлені позивачем в сумі 2 844 551,83 грн. та перевіривши їх, встановив, що розрахунок є арифметично вірним.

Позовні вимоги щодо пені у сумі 2 813 703,22 грн., суд перевіривши розрахунок наданий позивачем, встановив, що позивач припустився помилки при визначені початку перебігу строків для нарахування неустойки за зобов»язаннями лютого 2016р., та дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині частково у сумі 2 804 046, 83 грн.

Клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені, судом було задоволено частково з урахуванням принципу змагальності сторін та зменшено її розмір до 50%, тобто до 1 402 023,42 грн.

Судом було надано Публічному акціонерному товариству «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» відстрочку виконання рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018р. по справі № 905/2953/17 строком на 1 (один) місяць з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили, оскільки надання відстрочення виконання рішення строком на 1 рік може привести до істотного порушення гарантованих ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. прав позивача на отримання коштів і тим самим захисту майнового права та його інтересу.

Позивач, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження зясування обставин справи.

Просив суд рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018р. у даній справі скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки в розмірі 1 402 033,42 грн., а також в частині надання відстрочки виконання рішення суду від 27.03.2018р. на 3 місяці та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути неустойку у розмірі 1 402 033,42 грн. та відмовити у наданні відстрочки виконання судового рішення (а.с.130-137).

Апелянт вважає, що право у суду щодо зменшення неустойки виникає тоді, коли сума розміру неустойки перевищує суму збитків, треба також встановити, чи є даний випадок винятковим, оскільки судом цього враховано не було, то суд не мав права на зменшення суми неустойки.

Стосовно надання судом відстрочки виконання рішення суду на три місяці, апелянт зазначає про те, що судом при задоволенні вказаного клопотання неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а також не враховано збитків, які позивач понесе у звязку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: головуючий суддя Радіонова О.О., судді Стойка О.В., Чернота Л.Ф.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 07.05.2018р. відкрито апеляційне провадження у справі № 905/2953/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м. Київ та зобовязано відповідача до 22.05.2018р. включно надати суду відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії та доданих до нього документів іншій стороні у справі.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 29.05.2018р. по справі №905/2953/17 апеляційну скаргу призначено до розгляду на 19.06.2018р. о 10:00 год.

На адресу Донецького апеляційного господарського надійшов від відповідача відзив від 17.05.2018р. №15/1-1366, в якому останній просить суд залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, який судом апеляційної інстанції розглянутий, прийнятий до уваги та залучений до матеріалів справи (а.с. 149-155).

У відзиві зазначено на обставини, відповідно до яких відповідач докладає зусиль для своєчасного виконання господарських зобовязань, для цього в ПАТ «Донецькоблгаз» запроваджено чотириденний тиждень, відбувається скорочення штатних одиниць та значне скорочення витрат.

Відповідач вважає обґрунтованим рішення суду щодо зменшення розміру неустойки до суми у розмірі 1 402 023,42 грн, а також надання відстрочки виконання рішення суду на один місяць.

Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 ГПК України судом під час розгляду даної справи було здійснено повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та складено протокол судового засідання.

Апелянт у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Керуючись вказаною нормою, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, враховуючи, що явка сторін не визнавалася судом обовязковою.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши представника апелянта, розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є юридичною особою (ідентифікаційний код 20077720), що підтверджується Статутом (а.с. 33-37).

Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» є юридичною особою (ідентифікаційний код 03361075), що підтверджується витягом з Статутом та витягом з ЄДР (а.с.77-87).

30.12.2015р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічним акціонерним товариством «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» укладено договір на купівлю-продаж природного газу №16-110-Б, згідно з яким продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах договору (а.с. 12-16).

Відповідно до п.1.2 договору, газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів (споживачам покупця).

За визначеннями п.2.1 договору у редакції додаткової угоди №11 від 07.02.2017р. до нього, продавець передає покупцю у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р. газ в обсязі до 2530,496 тис.куб.м., в тому числі по місяцях кварталів (тис.куб.м.): січень 1457,628, лютий 1072,868.

При цьому, сторони домовились про можливу зміну планового обсягу передачі газу протягом місяця продажу (п.п.2.1.1 договору).

Відповідно до п.3.2 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно п.3.3 договору у редакції додаткової угоди №3 від 31.03.2016 року, договору, акт приймання-передачі газу містить дані про фактичні обсяги використаного газу, його фактичну ціну та вартість.

Розділом 5 сторони погодили ціну газу.

Пунктом 5.2 договору в редакції додаткової угоди №10 від 30.11.2016 року, визначено , що ціна на за 1000 куб.м газу за цим договором з 01.12.2016 року становить 7 148,00 грн., крім того податок на додану вартість 20 %.

Згідно п.5.4 договору загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з п.6.1 договору у редакції додаткової угоди №3 від 31.03.2016р., оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 14-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

У пункті 6.3 договору сторони погодили, що покупець повинен обовязково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу.

Відповідно до пункту 6.5 звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого споживачем газу та акта приймання-передачі газу протягом десяти днів з моменту вимоги однієї із сторін.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 року до 31.12.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх здійснення (п.11.1).

Договір купівлі-продажу природного газу №16-110-Б від 30.12.2015 року підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств у встановленому порядку.

Матеріали справи містять акти приймання-передачі природного газу, зокрема, від 31.01.2016р. та від 29.02.2016р., за період січень-лютий 2016р., що підписані сторонами та скріплені печатками підприємств (а.с. 29-30).

Згідно даних актів обсяги спожитого відповідачем природного газу наступні:

у січні 2016р. 1 457,628 тис.куб.м. на суму 11 191 084,73 грн. (акт прийому-передачі від 31.01.2016р.)

у лютому 2016р. 1 072,868 тис.куб.м. на суму 8 032 348,14 грн. (акт прийому-передачі від 29.02.2016р.)

Таким чином, позивачем поставлено, а відповідачем отримано природний газ за період січень-лютий 2016р. у загальному обсязі 2 530,50 тис. куб. м. на суму 19 223 432,87 грн.

В матеріалах справи містяться довідки позивача «Сальдо з 01.12.2015р. по 31.08.2017р.», «Операції з 01.12.2015 по 31.08.2017», а також реєстр часткових проплат за договором №16-110-Б від 30.20.2015р. ПАТ НАК «Нафтогаз України», відповідно до яких вбачається наявна заборгованість перед позивачем, а також часткові оплати за спірний період січень-лютий 2016р. ( а.с. 31-32, 111).

Оскільки відповідачем не було своєчасно та у повному обсязі виконано зобовязання зі сплати поставленого газу, це і стало підставою для звернення позивача за захистом своїх порушених прав з даним позовом.

Суть спірних правовідносин полягає у стягненні суми основного боргу, неустойки у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат у звязку з несвоєчасним виконанням договірних зобовязань.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. Аналогічні норми містяться в ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу для сторін. Будучи пов'язаними взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання.

Договір купівлі-продажу природного газу №16-110-Б від 30.12.2015р., що укладений між сторонами у даній справі, за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов»язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 1 ст. 530 Цивільного кодексу України врегульовано, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п.6.1 договору у редакції додаткової угоди №3 від 31.03.2016р. до нього, оплата за газ здійснюється Покупцем виключного грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Приймаючи до уваги дати поставок природного газу та викладені умови оплати, остаточний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше:

за січень 2015р. 14.02.2015р.;

за лютий 2015р. 14.03.2015р.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 18.02.2016р. по 31.03.2016р. за спожитий природний газ відповідачем перераховано: у лютому 2016р. 600 000,00 грн.; 959 800,00 грн., у березні 2016р. 3 616 155,84 грн. (витяги сальдо та операцій по підприємству відповідача з 01.12.2015р. по 31.08.2017р. (а.с.31-32).

З даного слідує сплата відповідачем у сумі 5 175 955,84 грн., та залишок складає 14 047 477,03 грн., що є сумою основного боргу за період січень-лютий 2016р.

Доказів зворотнього відповідачем надано не було.

Таким чином, висновок суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 14 047 477,03 грн. є доведеним та документально підтвердженим.

За приписами ст.625 ЦК України прострочення відповідачем грошового зобовязання тягне за собою обовязок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з простроченої суми за весь час несвоєчасного виконання обовязку щодо сплати відповідних сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано інфляційні витрати за прострочення основного зобовязання у загальній сумі 4 985 638,38 грн.

Згідно ч.2 п.3.1 п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що застосований позивачем розрахунок інфляційних витрат є арифметично вірним.

Перевіривши розрахунок інфляційних витрат, за допомогою інформаційно-пошукової системи «ЛІГА:ЗАКОН» суд апеляційної інстанції вважає його таким, що відповідає періоду та базі нарахування, а саме:

- 1 259 219, 75 грн. за період з березня 2016 року по липень 2017 року (поставка січня 2016 року на суму 11191084,73 грн.);

- 1 585 331, 88 грн. за період з квітня 2016 року по липень 2017 року (поставка лютого 2016 року на суму 8032348,14 грн.).

Позивачем також заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 669 655,88 грн., а саме:

- 302456,90 грн. за період з 16.02.2016р. по 21.09.2017р. (поставка січня 2016 року на суму 11191084,73 грн.),

- 367198,98 грн за період з 14.03.2016р. по 21.09.2017р. (поставка лютого 2016 року на суму 8032348,14 грн.).

Перевіривши розрахунок позовних вимог в частині нарахування 3% річних за допомогою інформаційно-пошукової системи «ЛІГА:ЗАКОН», суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсотки в день, коли оплата мала бути здійснена за зобовязаннями лютого 2016 року не нараховуються, тобто як вбачається з наданого розрахунку позивача 14.03.2016 день не повинен бути включеним в базу для нарахування, отже дійсний розмір цих вимог складає суму у розмірі 668 997,50 грн.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями є визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем наданий розрахунок пені, в межах шести місяців, а також 14.03.2016 день, коли платіж мав бути здійснений, відповідно до укладеного договору, також не враховується до бази обрахування.

Апеляційний господарський суд за допомогою інформаційно-пошукової системи «ЛІГА:ЗАКОН» перевірив розрахунки зроблені судом першої інстанції та встановив, що вони є арифметично вірними.

- 1350762,42 грн. за період з 16.02.2016р. по 15.08.2016р. (поставка січня 2016 року на суму 11191084,73 грн.);

- 1462940,80 грн. за період з 15.03.2016р. по 13.09.2016р. (поставка лютого 2016 року на суму 8032348,14 грн.).

Сума неустойки у вигляді пені становить 2 804 046,83 грн.

Посилання апелянта на те, що суд неправомірно зменшив розмір пені на 50%, а також неврахування судом першої інстанції інтересів позивача, при вирішенні питання про зменшення розміру пені, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

З оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою №15/1-284 від 31.01.2018р., в якій просив суд врахувати зусилля відповідача зі своєчасного виконання господарських операцій, скрутне фінансове становище, та, як наслідок, зменшити розмір пені, інфляційних втрат та 3% річних нарахованих позивачем до 1 (однієї) тисячі гривень.

Суд першої інстанції, розглянувши заяву відповідача, оцінивши надані докази та обставини справи в їх сукупності, а також обставини, на які посилалася сторона у своїй заяві про тяжке матеріальне становище підприємства, неможливість здійснення господарської операції, а також надання звітів про фінансові результати за 2016 -2017рр., з яких вбачається що підприємство є збитковим, задовольнив вказану заяву відповідача, шляхом часткового зменшення розміру пені на 50% до 1 402 023, 42 грн.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру цих санкцій.

Враховуючи викладене, доводи апелянта з цього приводу судом апеляційної інстанції відхиляються.

Як вбачається з тексту апеляційної скарги, позивач просить суд відмовити у відстроченні виконання рішення суду на три місяці, проте в рішенні господарського суду Донецької області від 27.03.2018 року по справі №905/2953/17 задоволено заяву відповідача частково та надано відстрочку виконання рішення на один місяць.

Відстрочка виконання судового рішення в розумінні ч.3 ст.331 ГПК України може бути встановлена судом лише за умов наявності виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч.4 ст.331 ГПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що основними споживачами природного газу, що постачається відповідачем, є установи і організації, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, підприємство постійно працює по збитковим тарифам та знаходиться у важкому фінансовому становищі, із завданням значних збитків, у тому числі внаслідок проведення антитерористичної операції у Донецькій області.

Додатковий фінансовий тягар у вигляді примусового стягнення 3% річних та інфляційних витрат може привести до банкрутства підприємства відповідача і поставить під загрозу можливість відновлення становища, та як наслідок подальшої реалізацій газу установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

У зв'язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у Параграфі 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Враховуючи викладене, висновок суду щодо винятковості даних обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та надання відповідачу відстрочки виконання судового рішення строком на один місяць, суд апеляційної інстанції вважає правомірним та обґрунтованим, але не з наступного дня після набрання законної сили рішення суду, а з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови відповідно до ч. 5 ст. 331 ГПК України.

Відповідно до вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок місцевого господарського суду. При цьому, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині доповнення в мотивувальній частині ч. 5 ст. 331 ГПК України та резолютивної частини.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись статями 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м. Київ на рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018 року у справі №905/2953/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018 року у справі №905/2593/17 змінити шляхом доповнення мотивувальної та резолютивної частин.

Абзац 5 резолютивної частини рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018р. по справі №905/2953/17 змінити після слів: «на 1 (один) місяць» словами: «з дня ухвалення такого рішення».

Доповнити резолютивну частину рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018р. по справі № 905/2953/17 абзацом шостим в наступній редакції: «В решті позову відмовити».

В іншій частині рішення господарського суду Донецької області від 27.03.2018р. по справі №905/2953/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Донецький апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови буде складено та підписано протягом п»яти днів.

Головуючий О. О. Радіонова

Судді О.В. Стойка

ОСОБА_3