ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04 липня 2018 р. Справа № 918/275/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В. розглянувши матеріали позовної заяви від 25.04.2018 р.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-ТОРГ"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Юль Соф"

про стягнення заборгованості в сумі 54 877,64 грн.

Секретар судового засідання Лиманський А.Ю.

Представники:

від позивача: Москвичов С.І.;

від відповідача: Андрієвський А.О.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-ТОРГ" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Юль Соф" про стягнення 54 877,64 грн., з яких 43 001,71 грн. - основного боргу, 7 317,25 грн. - пені, 784,00 - 3% річних, 3 774,68 грн. - інфляційних втрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено умови Договору поставки №102 від 01.04.2015 р. в частині своєчасної сплати вартості отриманого товару. Тому позивач, покликаючись на умови п. 5.1. договору та ст.625 ЦК України, з огляду на прострочення виконання зобов'язань щодо погашення основного боргу, нарахував відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду від 05 травня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/275/18 та призначено до слухання в судовому засіданні на 22 травня 2018 року за правилами спрощеного позовного провадження.

21 травня 2018 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає, відповідач зазначає, що долучені позивачем до матеріалів справи накладні не підписані уповноваженими особами Товариства з обмеженою відповідальністю "Юль Соф". Вказує, що інших документів, які б свідчили про поставку товарів для Товариства з обмеженою відповідальністю "Юль Соф", транспортування таких товарів чи отримання їх уповноваженими особами відповідача, позивачем не додано. Стверджує, що позивачем не доведено факту поставки товарів для відповідача саме згідно Договору поставки №102 від 01.04.2015 року.

22 травня 2018 року розгляд справи було відкладено на 27 червня 2018 року.

27 червня 2018 року розгляд справи було відкладено на 04 липня 2018 року.

04 липня 2018 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого позивач зазначає, що відсутність підпису уповноваженої особи покупця на оригіналі договору поставки №102 2015 рік від 01.04.2015 року та у видаткових накладних, пояснюється недоліками в роботі працівників підприємства продавця, довірливими стосунками між керівниками сторін договору протягом 2015-2017 років та сподіваннями продавця на належне виконання договірних зобов'язань сторонами у майбутньому. Вказує, що відповідач у своєму відзиві не заперечує наявність договірних відносин між сторонами спору, які виникли у зв'язку з укладенням та виконанням договору. Таким чином, відсутність у договорі підпису уповноваженої особи покупця не підтверджує його неукладення або його недійсність. Крім того, зазначає, що здійснення господарських операцій за видатковими накладними підтверджується податковими накладними на здійснення цих операцій, які вносилися продавцем до Єдиного реєстру податкових накладних відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України та у яких зазначалися всі істотні відомості щодо ідентифікації таких господарських операцій.

У судовому засіданні 04 липня 2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

У свою чергу представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд прийшов до висновку, що у позові слід відмовити з огляду на наступне.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01 квітня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-ТОРГ" (надалі - Постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Юль Соф" (надалі - Покупець) було укладено договір поставки №102 2015 рік (надалі - Договір; арк.с. 8), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар згідно накладних відповідно до замовлень покупця, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати товар на умовах даного договору.

Згідно з п. 1.2. договору предметом поставки є товар (партія товару), вказаних у накладних (надалі товар). Під партією сторони розуміють товар, зазначений в окремій накладній.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що асортимент, кількість та ціна товару погоджується сторонами і вказується в накладних, які є невід'ємною частиною договору. Суму договору складає сума всіх накладних, відповідно до яких здійснюється постачання товару (п. 1.4. договору).

Відповідно до п. 4.2. договору розрахунок за поставлений товар здійснюється готівкою або в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника, який вказаний в цьому договорі або повідомлений постачальником додатково.

При проведенні оплати покупець зобов'язаний вказувати у платіжних документах номер даного договору або накладної (п. 4.4. договору).

Згідно з п. 5.1. договору у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар покупець сплачує постачальнику штрафну неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочки від суми неоплаченого товару.

Судом встановлено, що договір підписаний зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-ТОРГ", однак підпис зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Юль Соф" відсутній. При цьому, договір скріплено відбитками печаток обох сторін.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору в період з 01.06.2017 року по 31.12.2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-ТОРГ" було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Юль Соф" товар на загальну суму 175 512,47 грн. на підтвердження вказаних обставин позивачем долучено до матеріалів справи видаткові накладні №518 від 12.06.2017 року на суму 39 000,01 грн., №607 від 05.07.2017 року на суму 42 003,84 грн., №670 від 16.08.2017 року на суму 31 505,80 грн., №699 від 15.09.2017 року на суму 31 500,00 грн., №789 від 10.10.2017 року на суму 31 502,22 грн. (арк.с. 9-16).

В свою чергу відповідач частково оплатив поставлений товар на суму 132 510,73 грн., що підтверджується банківською випискою про рух коштів по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-ТОРГ" (акр.с. 17). Таким чином, несплаченими лишилися 43 001 грн. 74 коп.

У зв'язку з несвоєчасним погашення боргу позивач нарахував відповідачу за період прострочення сплати 7 317,25 грн. - пені, 3 774,68 грн. - інфляційних втрат та 784,00 грн. - 3% річних.

Позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію від 08 лютого 2018 року з вимогою сплати заборгованості в сумі 43 001 грн. 71 коп., яка залишена без відповідного реагування (арк.с. 18).

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, позивач просить стягнути з відповідача 43 001 грн. 74 коп. заборгованості за основним зобов'язанням, 7 317,25 грн. пені, 3 774,68 грн. інфляційних втрат та 784,00 грн. 3% річних, на підставі договору поставки № 102 2015 рік від 01.04.2015 року, посилаючись на невиконання з боку відповідача умов Договору №102 2015 рік щодо своєчасного та повного розрахунку за отриманий від позивача на підставі видаткових накладних товар.

Чинне законодавство встановлює обов'язкові вимоги до документів (за формою та змістом), що мають підтверджувати виконання господарських зобов'язань. Загальні вимоги до вказаних документів встановлені у ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також - у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого Мін'юстом України 05.06.95 р. за № 168/704, де визначені обов'язкові реквізити первинних документів. Крім того, до первинних документів включаються додаткові реквізити в залежності від характеру операції.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Так, згідно з п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ч. 1 п. 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, зокрема, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Однак, як свідчать матеріали справи, видаткові накладні не підписані представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Юль Соф", у видаткових накладних, копії яких додані до позовної заяви і якими позивач підтверджує факт поставки товару відповідачу саме за договором поставки № 102 2015 рік від 01.04.2015 року, відсутні посилання на номер та дату договору, на який покликається позивач, як на підставу позовних вимог. При цьому, судом встановлено, що видаткові накладні №518 від 12.06.2017 року, №699 від 15.09.2017 року, №789 від 10.10.2017 року з боку покупця скріплено лише відбитками печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Юль Соф", в той час як видаткові накладні №607 від 05.07.2017 року, №670 від 16.08.2017 року з боку покупця скріплено відбитками печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Серп Торг", яке взагалі не є стороною спірних правовідносин.

Статтею 58.1 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб'єктом господарювання печатки не є обов'язковим.

Відбиток печатки не може бути обов'язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб'єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб'єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб'єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом.

Наявність або відсутність відбитка печатки суб'єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Із наявних у справі доказів вбачається, що між позивачем та відповідачем дійсно існують відносини з приводу купівлі-продажу. Так, позивач поставляв товари відповідачу, а останній у свою чергу здійснював оплату за отримані товари.

Однак, Договір №102 2015 рік від 01.04.2015 р. зі сторони відповідача не підписаний, а наявність на ньому печатки відповідача з огляду на ст.58.1 ГК України не створює юридичних наслідків. При цьому, ні позивач ні відповідач не надали суду доказів, які б свідчили про фактичне прийняття до виконання сторонами саме Договору №102 2015 рік від 01.04.2015 р.

Разом з тим, наявні у матеріалах справи накладні та виписка про рух коштів підтвержують ті обставини, що між сторонами дійсно відбувалися поставки та оплати товарів. Проте у даному випадку вказані документи не можуть підтверджувати факт поставки товарів на виконання умов конкретного договору, оскільки у цих документах взагалі відсутнє посилання на номери та дати договорів.

Так, згідно банківської виписки про рух коштів по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-ТОРГ" вбачається, що перерахунок грошових коштів Товариством з обмеженою відповідальністю "Юль Соф" здійснювався з призначенням платежу "За товари отримані згідно накладної" та "За товари отримані згідно договору постачання". При цьому, у призначенні платежу також відсутні посилання на конкретний номер та дату договору чи накладної, на які покликається позивач, як на підставу позовних вимог.

Крім того, суд перевіряючи розмір основного боргу за документами, які подані сторонами, встановив, що сума загальної вартості товарів згідно наявних у справі накладних за мінусом суми коштів, що були за товар оплачені відповідно до виписки про рух коштів, не підтверджують загальний розмір основного боргу, який позивач просить стягнути з відповідача.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач покликається на відображення у податковій звітності господарських операцій по наведених вище накладних. Однак, такі дії відбуваються у встановленому чинним законодавством порядку, та є підставою для формування фінансової та податкової звітності підприємства. Разом з тим, у даному випадку подані позивачем копії податкових накладних не доводять факту здійснення поставок саме по конкретному договору.

Отже, підсумовуючи викладене, суд прийшов до висновку, що сторонами підтверджено наявність між ними відносин з приводу купівлі-продажу (поставки), однак позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність відносин з відповідачем по виконанню конкретного договору, на який позивач покликається як на підставу позовних вимог - а саме по Договору №102 2015 рік від 01.04.2015 р. Крім того, заявником не підтверджено документально розмір основного боргу, який він просить стягнути з ТзОВ "Юль Соф".

За наведеного позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Відносно нарахованих позивачем сум пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат слід зазначити наступне.

Позивач не подав суду обґрунтованого обрахунку даних санкцій з відображенням інформації щодо усіх дат та сум проплат відповідачем коштів за отримані товари. Крім того, не конкретизовано по яких саме накладних (та/або договорах) здійснювалися погашення боргу та у яких сумах. У наданому позивачем розрахунку лише наявна вказівка на яку загальну суму боргу нараховано санкції, що не є правильним.

Вказані обставини не дають суду можливості перевірити розміри та періоди існування заборгованості (з урахуванням часткових сплат) по кожній накладній окремо.

При цьому суд не вбачає можливим у цій частині здійснити власний обрахунок санкцій для перевірки правильності їх нарахування позивачем, зважаючи на відсутність потрібної для цього інформації - відображення наявності основної суми заборгованості по кожній накладній окремо; усіх дат та сум проплат відповідачем коштів за отримані товари, конкретизації за які саме накладні (та/або договори) здійснювалися погашення боргу та у яких сумах.

Відтак, заявлені ТзОВ "ВЕЛЕС-ТОРГ" до стягнення з відповідача пеня, три відсотки річних та інфляційні втрати - задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.ст. 73,74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що норми Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, були створені належні умови та здійснені всі необхідні дії для надання сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Таким чином, позивач не довів суду обгрунтованості заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача 43 001 грн. 74 коп. заборгованості за Договором №102 2015 рік від 01.04.2015 р., 7 317,25 грн. пені, 3 774,68 грн. інфляційних втрат та 784,00 грн. 3% річних.

Разом з тим, слід зауважити, що спірні правовідносини у цій справі виникли з інших підстав ніж ті, що зазначені позивачем у позові. При цьому, позивач не позбавлений права захистити свої законні права та інтереси, у разі якщо вважає їх порушеними, звернувшись до суду з відповідним позовом з інших підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими, такими, що не доведені належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим заявлений позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "09" липня 2018 року.

Суддя Бережнюк В.В.