РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2018Справа №910/2286/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Князькова В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія», м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування», м. Київ

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Валіо Груп», Миколаївська обл., м. Миколаїв,

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

про визнання недійсним договору та вилучення запису про обтяження, -

За участю представників:

від позивача: Омельченко В.М.;

від відповідача: Пиріг О.В.;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: Сидоренко Ю.А.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Державна інвестиційна компанія» (далі - ДП «Державна інвестиційна компанія», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування» (далі - ПАТ «ПРОФІН БАНК») про:

- визнання недійсним договору застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014;

- вилучення запису про приватне обтяження застави рухомого майна, зареєстрованого 24.12.2017 о 15:11:05 за №14702468 реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, з Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014, укладений між ДП «Державна інвестиційна компанія» та ПАТ «ПРОФІН БАНК», є недійсним, що тягне за собою вилучення запису про обтяження рухомого майна, здійсненого на підставі спірного договору. При цьому, як на підставу недійсності спірного договору позивач вказує на ті обставини, що директор ДП «Державна інвестиційна компанія» не підписував вказаний договір та не передавав в заставу майнові права, які належать позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 21.03.2018.

Також 02.03.2018 Господарським судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання позивача про витребування у Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві належним чином засвідчених копій документів, а саме: договору застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014, висновку експерта №8-4/390 від 20.04.2017, листа №01/12-12 від 23.01.2015. Станом на дату розгляду справи витребуваних документів до суду не подано.

У судовому засіданні 21.03.2018 судом відкладено підготовче засідання на 04.04.2018 та постановлено ухвалу про залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Валіо Груп» (далі - ТОВ «Валіо Груп») та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

03.04.2018 відповідачем подано до суду письмові пояснення, в яких фактично не висловлено заперечень проти задоволення позову, зазначено про здійснення ліквідаційної процедури у юридичній особі відповідача та повідомлено про прийняття виконавчою дирекцією Фонду рішення про затвердження змін до переліку вимог кредиторів ПАТ «ПРОФІН БАНК», акцептованих уповноваженою особою Фонду гарантування. Як вказує відповідач, за змістом рішення Фонду грошові вимоги ДП «Державна інвестиційна компанія» до відповідача акцептовані на суму 5 086 436,12 грн. та будуть задоволені у сьому чергу.

У підготовчому засіданні 04.04.2018, керуючись ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та оголошено перерву до 16.05.2018.

За наслідками підготовчого засідання 16.05.2018 судом відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи 2 про відкладення підготовчого засідання у зв'язку з необґрунтованістю такого клопотання. Судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 06.06.2018.

23.05.2018 представником позивача через відділ документообігу (канцелярія) суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №55771641 від 22.05.2018.

06.06.2018 представником третьої особи 2 через відділ документообігу (канцелярія) суду подано письмові пояснення, в яких Фонд заперечує проти задоволення позовних вимог з мотивів неможливості припинення застави, оскільки забезпечене заставою зобов'язання ТОВ «Валіо Груп» з повернення коштів, отриманих за кредитним договором №102/кл/2014 від 22.12.2014, не є таким, що припинено.

У судовому засіданні 06.06.2018 судом оголошено перерву до 20.06.2018.

18.06.2018 представником відповідача через відділ документообігу (канцелярія) суду подано додаткові пояснення по справі, в яких повідомлено суд про призначення уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ПРОФІН БАНК» Костенка І.І. Крім того, додатково до раніше не наданих заперечень відповідачем вказано, що позивачем не доведено його порушеного чи оспореного права у зв'язку з існуванням у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна спірного запису про приватне обтяження грошових коштів на підставі договору застави майнових прав. Щодо підстав недійсності договору застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014 відповідачем зазначено, що дійсність спірного договору підтверджується фактом погодження такого договору Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову надала заперечення з підстав, зазначених у письмових поясненнях, та просила визнати поважними причини неподання пояснень у строк, передбачений Господарським процесуальним кодексом України. Вказане клопотання про визнання поважними причин подання письмових пояснень відповідачем після строку проведення підготовчого засідання задоволено судом на підставі статті 207 Господарського процесуального кодексу України.

Представник третьої особи 2 у судовому засіданні проти задоволення позову надала заперечення з підстав, викладених у поясненнях.

Представник третьої особи 1 - ТОВ «Валіо Груп» у судові засідання, призначені на 04.04.2018, 16.05.2018, 06.06.2018 та 20.06.2018 не з'явився, письмові пояснення по справі не надав. При цьому, за висновками суду, третя особа 1 вважається належним чином повідомленою про розгляд справи судом, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення третьої особи 1 про розгляд справи, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про залучення третіх осіб 1 та 2 від 21.03.2018, ухвали про виклик (повідомлення) у судові засідання від 04.04.2018 та 06.06.2018, а також ухвала суду про закриття провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 16.05.2018 були направлені судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження третьої особи 1, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 54055, м. Миколаїв, вул. Чигрина, буд. 167.

Однак, конверти з ухвалами суду від 21.03.2018, 04.04.2018 та 16.05.2018 були повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання». Також, як вбачається з витягу від 26.06.2018 з офіційного веб-сайту Державного підприємства «Укрпошта», 12.06.2018 поштове відправлення №622 з ухвалою про виклик (повідомлення) від 06.06.2018 не було вручене третій особі 1, про що вказано: «невдала спроба вручення (не вручене під час доставки): інші причини».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення копії судового рішення за адресою місцезнаходження третьої особи 1, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення третій особі 1 відповідної ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що третя особа 1 не була позбавлена права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про виклик (повідомлення) від 06.06.2018 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відтак за висновками суду, ТОВ «Валіо Груп» вважається належним чином повідомленим про розгляд спору судом, справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

15.12.2014 між ДП «Державна інвестиційна компанія» (вкладник) та ПАТ «ПРОФІН БАНК» (банк) укладено договір банківського вкладу (депозиту) №30.00.000323 («Прибутковий»), за змістом пункту 1.1 якого банк відкриває вкладнику (депозитний) рахунок, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти в депозит, зокрема, строковий депозит у розмірі 5 000 000,00 грн. під 18% ставку за депозитом у строк до 15.06.2015, номер вкладного (депозитного) рахунку - 3011, номер поточного рахунку - 0000.

За змістом пункту 2.1 договору від 15.12.2014 вкладник зобов'язаний перерахувати з поточного рахунку протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня підписання цього договору на депозитний рахунок грошові кошти в сумі, передбаченій пунктом 1.1 цього договору.

На виконання умов вказаного договору позивачем перераховано на депозитний рахунок 3011 грошові кошти в сумі 5 000 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №42 від 16.12.2014.

Також 22.12.2014 між ПАТ «ПРОФІН БАНК» (банк, заставодержатель) та ДП «Державна інвестиційна компанія» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав №160/2014, умовами якого передбачено, що заставодавець в якості забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Валіо Груп» за кредитним договором (відновлювальна кредитна лінія) №102/кл/2014 від 22.12.2014, передає заставодержателю в заставу майнові права на отримання грошових коштів в сумі депозиту - 5 000 000,00 грн. за договором банківського вкладу (депозиту) №30.00.000323 від 15.12.2014., згідно з яким заставодавець виступає вкладником.

Зазначений договір застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014 підписано в.о. Голови правління ПАТ «ПРОФІН БАНК» Колосовою Н.В. та генеральним директором ДП «Державна інвестиційна компанія» ОСОБА_6, а також скріплено печатками вказаних юридичних осіб.

24.12.2014 державним реєстратором Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено запис про обтяження майнових прав на грошові кошти згідно з договором застави №160/2014 від 22.12.2014, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №55771641 від 22.05.2018.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що генеральний директор ДП «Державна інвестиційна компанія» ОСОБА_6 в період з 15.12.2014 по 23.01.2014 знаходився у відпустці, у зв'язку з чим останній не міг підписати договір застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014. При цьому, позивач посилається на висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №8-4/390 від 20.04.2017, за змістом якого підписи від імені ОСОБА_6 в договорі застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014, ймовірно, виконані іншою особою.

Враховуючи зазначене, позивач стверджує про недійсність договору застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014, укладеного між ДП «Державна інвестиційна компанія» та ПАТ «ПРОФІН БАНК», що тягне за собою вилучення запису про обтяження рухомого майна, здійсненого на підставі спірного договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За своїм змістом та правовою природою спірний договір №160/2014 від 22.12.2014 є договором застави, який підпадає під правове регулювання норм статей 572-593 Цивільного кодексу України, Закону України «Про заставу».

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, обов'язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Судом прийняті до уваги обґрунтовані твердження відповідача та третьої особи 2 про те, що в будь-якому випадку повинні бути дотримані вимоги закону щодо належності, допустимості та достовірності засобів доказування та, відповідно, покладення саме на позивача обов'язку довести обставини порушення його суб'єктивного права, на захист якого подано позов.

При цьому, за приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №8-4/390 від 20.04.2017, складеного в межах кримінального провадження №0001446, за змістом якого підписи від імені ОСОБА_6 в договорі застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014 виконані, ймовірно, не ОСОБА_6, а іншою особою.

Також позивачем додано до позовної заяви незасвідчені копії інших матеріалів кримінального провадження №0001446, а саме: заяви (повідомлення) ОСОБА_6 про кримінальне правопорушення від 27.01.2015, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (дата внесення запису до реєстру 13.11.2015), протоколу допиту свідка ОСОБА_6 від 18.11.2015, протокол допиту свідка - заступника генерального директора ДП «Державна інвестиційна компанія» ОСОБА_7 від 08.05.2015.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Дослідивши наданий суду висновок експерта в сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, господарський суд дійшов висновку, що експертом не було надано повної та точної відповіді на порушене питання. Зокрема, експертом достеменно не встановлено, що підпис на спірному договорі застави було виконано не ОСОБА_6, а іншою особою. Висновок експерта про «ймовірність» виконання підпису іншою особою є оціночним судженням та не приймається судом до уваги, оскільки таке судження спростовується іншими доказами. Крім того, судом враховано, що копія висновку експерта, яка долучена до матеріалів справи, є фотокопією документа та не засвідчена належним чином.

Одночасно з цим, судом встановлено, що підпис на договорі застави, який позивачем оспорюється, було скріплено печаткою юридичною особи - ДП «Державна інвестиційна компанія». При цьому, як вбачається зі змісту заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 27.01.2015, ОСОБА_6 вказано, що «у період з 15 по 28 грудня 2014 року останній перебував у відпустці. На час відпустки кругла печатка ДП «Державна інвестиційна компанія» нікому не передавалась».

Відтак, матеріалами справи не підтверджуються обставини втрати або викрадення печатки юридичної особи позивача. У висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №8-4/390 від 20.04.2017 питання підроблення відтиску печатки також не досліджувалось.

Доводи позивача про перебування ОСОБА_6 у відпустці на дату укладення спірного договору також не спростовують правомірності договору застави, оскільки, по-перше, такі обставини не підтверджуються належними доказами (наприклад, доказами перетину кордону України тощо) та, по-друге, не виключають можливості останнього підписати спірний договір.

Копії інших матеріалів кримінального провадження, які надані суду (витяг з ЄРДР, заява про кримінальне правопорушення, протоколи допиту свідків), також не підтверджують обґрунтованості позовних вимог, оскільки такі документи складались виключно зі слів працівників позивача та не підтверджують об'єктивних обставин.

Відповідач, в свою чергу, надав суду копії документів, які містяться в матеріалах кредитної справи за кредитним договором №102/кл/2014 від 22.12.2014, укладеним з ТОВ «Валіо Груп», а саме: копію листа-погодження №141/1/7-14 від 22.12.2014 Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України; копію наказу №14-к від 17.04.2014 «По особовому складу» з відміткою «З оригіналом вірно», проставленою від імені генерального директора ДП «Державна інвестиційна компанія» ОСОБА_6; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 17.12.2015, згідно з яким оригінали кредитної справи №102/кл/2014 від 22.12.2014 ТОВ «Валіо Груп» вилучено в повному об'ємі слідчим в межах кримінального провадження №0001190 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14.12.2015.

Дослідивши зміст листа-погодження №141/1/7-14 від 22.12.2014 Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України, судом встановлено, що даним листом Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України було надано згоду ДП «Державна інвестиційна компанія» на розміщення грошових коштів підприємства у сумі, що не перевищує 5 000 000,00 грн. на депозитних рахунках у ПАТ «ПРОФІН БАНК» на умовах, що будуть визначені директором самостійно. Також Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України відповідно до Закону України «Про управління об'єктами державної власності» було надано згоду на передачу в заставу майнових прав на грошові кошти, що знаходяться на депозитних рахунках в ПАТ «ПРОФІН БАНК» у сумі, що не перевищує 5 000 000,00 грн., як за власними зобов'язаннями, так і за зобов'язаннями будь-яких третіх осіб, що визначаються директором самостійно. На виконання зазначеного директору ДП «Державна інвестиційна компанія» надано повноваження на підписання договорів банківського вкладу, договорів застави майнових прав на грошові кошти, розміщені в ПАТ «ПРОФІН БАНК» на умовах на його розсуд та надання інших документів, необхідних для укладення вказаних договорів. Також директор має право визначити довірену особу та передати їй вказані повноваження шляхом видачі довіреності без попереднього погодження з Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України.

У даному випадку судом враховано, що ДП «Державна інвестиційна компанія» було утворено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2010 №471 «Про утворення державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» з віднесенням його до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державне агентство з інвестицій та управління національними проектами України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2011 №583/2011, Державне агентство з інвестицій та управління національними проектами України (Держінвестпроект України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Держінвестпроект України входить до системи органів виконавчої влади, є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері інвестиційної діяльності та управління національними проектами (стратегічно важливими проектами, що забезпечують технологічне оновлення та розвиток базових галузей реального сектору економіки України).

Згідно з п. п. 22 п. 4 вказаного Положення Держінвестпроект України відповідно до покладених на нього завдань готує та вносить на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції щодо утворення спеціалізованих державних інвестиційних фінансово-кредитних установ для фінансової підтримки програм і проектів, затверджує статути таких установ, визначає порядок формування та використання коштів підпорядкованих Держінвестпроекту України спеціалізованих державних фінансово-кредитних установ і здійснює контроль за їх діяльністю.

Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення спірного договору застави ДП «Державна інвестиційна компанія» відносилось до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України, до повноважень якого відносилось визначення порядку використання коштів позивача.

За висновками суду, зважаючи на те, що лист-погодження №141/1/7-14 від 22.12.2014 Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України містить вказівку на істотні умови спірного договору застави (умови про ціну договору, його предмет та найменування певного банку), твердження представника позивача про те, що існування такого листа не свідчить про факт підписання договору, є необґрунтованими.

Також судом враховано, що вказаним листом Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України погоджувалось і укладення договору депозиту, факт укладення якого позивач не оспорює.

У даному випадку господарський суд повторно наголошує, що статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Поняття «презумпція правочину» полягає в тому, що будь-які сумніви з приводу дійсності правочину повинні трактуватись на користь його правомірності, з метою недопущення порушення прав інших сторін такого правочину та забезпечення стабільності цивільних правовідносин.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши пояснення учасників справи та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, господарським судом не було встановлено обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання договору недійсним. Зокрема, позивачем не доведено за допомогою належних, достовірних та достатніх доказів факту підроблення підпису керівника ДП «Державна інвестиційна компанія» на спірному договорі застави майнових прав.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги ДП «Державна інвестиційна компанія» до ПАТ «ПРОФІН БАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ПРОФІН БАНК» про визнання недійсним договору застави майнових прав №160/2014 від 22.12.2014 та вилучення запису про приватне обтяження застави рухомого майна, зареєстрованого 24.12.2017 о 15:11:05 за №14702468 реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, з Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 3 524,00 грн. залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» до Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування» про визнання недійсним договору та вилучення запису про обтяження - відмовити.

2. Судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви, залишити за позивачем.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.07.2018.

Суддя В.В. Князьков