РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.06.2018Справа № 910/4614/18

За позовомПублічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меганом Україна»
простягнення 53 500,00 грн.
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Рябченко М.М., довіреність № 2-393д від 02.01.2018;

від відповідача: Сорокопуд О.П., довіреність № б/н від 22.01.2018.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меганом Україна», мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № УБГ 277/015-17 від 06.06.2017, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 39373,93 грн та штрафу в розмірі 14127,02 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 відкрито провадження у справі № 910/4614/18 та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 6, ст. 56) та викладено його у новій редакції.

За приписами п.п. 9 п. 1 Розділу ІХ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

07.05.2018 від позивача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

21.05.2018 через службу діловодства господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яку залучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2018, керуючись ст. ст. 234, 252 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено справу №910/4614/18 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 29.05.2018; явку повноважних представників сторін визнано обов'язковою; попереджено сторони про передбачені ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України наслідки неявки в судове засідання учасника справи, а позивача - про передбачені п. 4 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України правові наслідки.

У судовому засіданні 29.05.2018 оголошено перерву до 14.06.2018.

Представник позивача в судовому засіданні 14.06.2018 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.06.2018 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.

У судовому засіданні 14.06.2018 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (надалі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Меганом Україна» (надалі - постачальник) було укладено договір поставки № УБГ 277/015-17 від 06.06.2017 (надалі - Договір) на загальну суму 333582,04 грн з ПДВ.

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації, що додається до Договору і є його невід'ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

За правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість Договору вказується у специфікації.

Відповідно до п. 5.1. Договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в графіку поставки та специфікації до цього Договору.

Пунктом 5.2. Договору обумовлено, що датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної.

Відповідно до 5.11. Договору відповідальність за правильність та повноту оформлення товаросупровідних документів і наслідки, пов'язані із затримками при постачанні товару, приймає на себе постачальник.

Пунктом 5.12. Договору визначено, що при виникненні додаткових витрат у зв'язку з неправильністю оформлення товаросупровідних документів або неможливістю відправлення товару з вини постачальника, такі витрати (у тому числі по доставці товару в кінцевий пункт призначення) здійснюються постачальником.

Пунктом 6.3.1. Договору передбачено, що постачальник забов'язаний забезбечити поставку товару в строки, встановлені цим Договором та графіком поставки (Додаток №2), що є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 10.1. Договору строк дії Договору - до повного виконання сторонами зобов'язань.

Згідно зі Специфікацією №1 від 06.06.2017 постачальник здійснює поставку товару (ізоляційне приладдя в асортименті) в кількості 4974 шт на загальну суму 333582,04 грн з ПДВ.

За графіком поставки від 06.06.2017 постачальник зобов'язаний поставити весь товар до 30.06.2017.

Відповідно до видаткової накладної від 18.07.2017 №1359 постачальником поставлено товар в кількості 2409 шт на суму 131767,49 грн з ПДВ, що підтверджує прострочення виконання умов Договору на 17 днів.

Станом на 12.04.2018 залишок непоставленого товару складає 2565 шт. на загальну суму 201814,55 грн з ПДВ.

Враховуючи наведене, за твердженнями позивача, постачальник прострочив виконання зобов'язання по Договору, в частині поставки ізоляційного приладдя в асортименті на суму 131767,49 грн, на 17 днів, та на 201814,55 грн, на 184 дні, чим порушив п. 5.2. та п. 6.3.1. Договору.

Відповідно до п. 7.10. Договору, у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов'язань з поставки товару в строки, зазначені у графіку поставки товару до даного Договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Таким чином, позивач нарахував за неналежне виконання зобов'язань щодо поставки товару за Договором пеню у розмірі 37133,88 грн за період з 01.07.2017 по 31.12.2017 та штраф у розмірі 14127,02 грн, що становить 7 % від вартості непоставленого вчасно товару за період з 01.07.2017 по 31.12.2017, які просить суд стягнути з відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач свої зобов'язання з поставки товару належним чином виконано не було, зокрема, було допущено прострочення поставки товару за умовами Договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Оскільки відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по поставці товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і відповідач вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України). Відповідно, наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності.

Так, відповідно до видаткової накладної від 18.07.2017 № 1359 постачальник поставив товар в кількості 2409 шт на суму 131767,49 грн з ПДВ, який було отримано представником покупця ОСОБА_3 за довіреністю № 1583 від 18.07.2017. Прострочення за даною частиною поставки становило 17 днів.

Відповідно до видаткової накладної від 04.10.2017 № 1921 постачальник поставив товар в кількості 2565 шт на суму 201814,55 грн з ПДВ, який було отримано представником покупця ОСОБА_4 за довіреністю № 2399 від 04.10.2017. Прострочення за даною частиною поставки становило 95 днів.

Зазначені вище обставини викладено відповідачем у відзиві на позовну заяву та підтверджено відповідними копіями документів.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд врахувати те, що позивач при розрахунку невірно застосував розмір пені, як передбачено договором - 0,1 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, тоді як мав застосувати в розрахунку подвійну облікову ставку НБУ у відповідності до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Згідно з п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.10. Договору, у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов'язань з поставки товару в строки, зазначені у графіку поставки товару до даного Договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Частинами 1 та 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Доводи відповідача про те, що позивачем всупереч вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» здійснено нарахування пені з застосуванням ставки, яка перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який нарахована пеня, судом відхиляється, оскільки приписи вказаного закону застосовуються за порушення саме грошових зобов'язань, а позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за невиконання відповідачем негрошового зобов'язання з поставки устаткування.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з положеннями ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидами якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання з поставки товару згідно з переліком та за цінами, визначеними в специфікації та згідно з узгодженим графіком поставки товару, то вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком суду щодо сум, строків та ставок нарахувань, а саме в розмірі: 21412,43 грн пені за період з 01.07.2017 по 03.10.2017 та 14127,02 грн штрафу, що становить 7 % від вартості непоставленого вчасно товару за період з 01.07.2017 по 31.12.2017.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Меганом Україна» (04112, м. Київ, вулиця Тимофія Шамрила, будинок 9, кв. 73, ідентифікаційний код 36856796) на користь Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (04053, м. Київ, вулиця Кудрявська, будинок 26/28, ідентифікаційний код 30019775) в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» (63304, Харківська область, м. Красноград, вул. Полтавська, 86, ідентифікаційний код 00156392) 21412 (двадцять одна тисяча чотириста дванадцять) грн 43 коп пені, 14127 (чотирнадцять тисяч сто двадцять сім) грн 02 коп штрафу та 1170 (одна тисяча сімдесят) грн 46 коп витрат на сплату судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено:05.07.2018.

Суддя Ю.М. Смирнова