КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2018 р. Справа№ 910/21934/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

представники сторін у судове засідання не з'явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агробіопродукт»

на рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2018 р.

у справі №910/21934/17 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ензим-Агро»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агробіопродукт»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ензим-Агро» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агробіопродукт» про стягнення заборгованості у розмірі 113905,80 грн., інфляційних втрат у розмірі 7607,41 грн. та 2016,88 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати вартості поставленого позивачем товару, внаслідок чого, утворилась заборгованість в розмірі 113905,80 грн., на яку позивачем нараховано штрафні санкції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.03.2018 р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 113905,80 грн. заборгованості, 1949,48 грн. 3% річних, 7341,28 грн. інфляційних втрат та 1847,95 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань з оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 113905,80 грн. Крім того, судом встановлено, що при розрахунку штрафних санкцій позивачем було невірно визначено період нарахування та допущено арифметичні помилки, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволено частково.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2018 р. та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято без дослідження всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального права.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Представники сторін були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Судова кореспонденція була направлена сторонам у справі на адреси, що містяться в матеріалах справи та в апеляційній скарзі.

Позивачем долучено до матеріалів справи заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення залишити без змін.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 273 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників сторін, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 р. та від 18.06.2018 р. по даній справі явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 р. розгляд справи вже відкладався у зв'язку з клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

20.04.2016 р. та 07.04.2017 р. між ТОВ «Торговий Дім «Ензим-Агро» (постачальник) та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Агробіопродукт» (покупець) укладено договори поставки №ЕА-16-100-Р/А та №ЕА-17-124-Р/А, відповідно до умов яких, постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а останній зобов'язується прийняти та оплатити на умовах цих договорів вартість товару в асортименті, кількості та по цінах, зазначених у видаткових накладних, які складаються на кожну відповідну партію товару (п.1.1 договорів).

Згідно п.п. 2.2, 2.3. договорів, датою поставки є дата передачі товару покупцеві, зазначена у видаткових накладних на відповідну партію товару. Супровідні документи на товар, які постачальник повинен передати покупцеві при поставці кожної партії товару: примірник рахунку-фактури, примірник видаткової накладної, примірник сертифікату якості, примірник ТТН.

Пунктом 3.3 договорів встановлено, що загальна сума договору визначатиметься з вартості товару, що буде поставлено згідно видаткових накладних, які є невід'ємною частиною і складаються на кожну окрему партію товару.

Пунктами 4.1, 4.2 договорів встановлено, що покупець зобов'язаний здійснити 100% попередню оплату вартості відповідної партії товару згідно рахунку-фактури постачальника. Оплата поставленого товару здійснюється покупцем шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

За умовами пункту 8.1 вищевказаних договорів, останні вступають в силу з моменту їх підписання уповноваженими представниками сторін та діють до 31.12.2016 р. та 31.12.2017 р. відповідно.

Позивач на виконання умов зазначених договорів передав відповідачеві товар на загальну суму 81259,80 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних №ЕА-01057 від 30.09.2017 р. та № ЕА-00492 від 05.05.2017 р. Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені відповідними печатками підприємств. Доказів щодо наявності спорів стосовно якості або кількості поставленого позивачем товару матеріали справи не містять. Однак, відповідач поставлений товар не оплатив, в зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість за вказаними договорами у розмірі 81259,80 грн.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Торговий Дім «Ензим-Агро», відповідно до рахунку-фактури №ЕА-00747 від 29.06.2017 р., було поставлено ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Агробіопродукт» товар на загальну суму 37200,00 грн.

Факт поставки вказаного товару підтверджується наявною в матеріалах справи копією рахунку-фактури №ЕА-00747 від 29.06.2017 р. та копією видаткової накладної №ЕА-00786 від 29.06.2017 р., яка підписана уповноваженими представниками обох сторін і скріплена відповідними печатками підприємств.

В матеріалах справи відсутні будь-які заперечення щодо кількості або вартості поставленого позивачем товару відповідно до вказаних документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 2 ст. 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Щодо поставки товару на суму 37200,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами укладено договір поставки в спрощений спосіб, шляхом підписання видаткової накладної уповноваженими представниками обох сторін і скріпленої відповідними печатками підприємств, що не суперечить вимогам ст. 181 ГК України.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань з оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 113905,80 грн. належним чином підтверджений матеріалами справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією №37 від 14.11.2017 р., в якій просив відповідача ліквідувати заборгованість в розмірі 113905,80 грн. у термін до 21.11.2017 р. та підписати акт звіряння взаєморозрахунків, проте відповідач залишив вказану претензію без відповіді та задоволення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 113905,80 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо недоведеності факта поставки товару 29.06.2017 р. колегією суддів оцінюються критично, оскільки між сторонами були узгоджені всі необхідні істотні умови, що підтверджується виставленням позивачем рахунку-фактури №ЕА-00747 від 29.06.2017 р., відвантаженням товару відповідачеві 29.06.2017 р. згідно видаткової накладної №ЕА-00786 перевізником ТОВ «Нова Пошта» згідно експрес накладної №26 і його прийняттям, про що свідчить наявність підпису директора та печатки відповідача на видатковій накладній. Крім того, як зазначено вище, вказані правовідносини регулюються ст. 181 ГК України та є договором поставки, укладеним між сторонами в спрощений спосіб.

Крім того, колегією суддів відхиляються заперечення відповідача щодо оплати поставленого товару за договорами поставки №ЕА-16-100-Р/А від 20.04.2016 р. та №ЕА-17-124-Р/А від 07.04.2017 р., оскільки додані до матеріалів справи платіжні доручення та банківські виписки підтверджують сплату відповідачем виставлених рахунків-фактур №ЕА-00276 від 07.04.2017 р.; №ЕА-00380 від 24.04.2017 р., №ЕА-00474 від 10.05.2017 р.; №ЕА-00577 від 26.05.2017 р. та №ЕА00379 від 24.04.2017 р., не стосуються предмету даного спору та охоплюють період, в якому претензій щодо сплати вартості отриманого відповідачем товару останній не має.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі зазначених норм, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 7607,41 грн. інфляційних втрат та 2016,88 грн. 3% річних.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невірного визначення періоду нарахування, та вважає, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме 1949,48 грн. 3% річних та 7341,28 грн. інфляційних втрат.

Усі інші твердження та заперечення учасників провадження не спростовують вищевикладених висновків суду.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Агробіопродукт», в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято без дослідження всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2018 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агробіопродукт» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2018 р. у справі №910/21934/17 залишити без змін.

Справу №910/21934/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк

Повний текст постанови суду складено 05.07.2018 р.