ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2018 р. Справа № 920/16/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №14-199 від 11.12.2017 р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 10.10.2017р.).,

відповідача - ОСОБА_2 (ордер серія СМ №06/05 від 14.05.2018р., договір про надання правової допомоги від 14.05.2018р.),

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.788Х/3-38) на рішення господарського суду Сумської області, ухвалене 22.03.2018 року об 12:07 год. у приміщенні вказаного суду, суддею Заєць С.В., повний текст якого складено 26.03.2018р. у справі №920/16/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства Сумиобленерго, м. Суми

про стягнення 1650304 грн. 70 коп.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем №40 від 04.05.2000, 157150 грн. 68 коп. - 6% річних, 493154 грн. 02 коп. інфляційних збитків.

В обгрунтування позову позивач зазначає, що у березні 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про оплату 19.03.2015 р. векселя №40 від 04.05.2000р., однак, на день звернення до суду з позовом відповідач вексель не оплатив, що є підставою для стягнення з останнього суми основного боргу, а також інфляційних втрат, відповідно до п.2 ст.625 ЦК України, та 6% річних відповідно до п.2 ст.48 ОСОБА_3 закону про переказні векселі та прості векселі.

Рішенням господарського суду Сумської області від 22.03.2018р. у справі №920/16/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Сумиобленерго на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 157150 грн. 68 коп. 6% річних. В іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 1000000 грн., виходив з того, що 01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №40 на суму 1000000 грн., і за цим виконавчим написом відкрито виконавче провадження. Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час звернення позивача з позовом його права та інтереси вже були захищені нотаріусом в обраний позивачем позасудовий спосіб.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 493154, 02 грн., господарський суд Сумської області в оскаржуваному рішенні зазначив, що до правовідносин, повязаних з вексельним обігом, норми Цивільного кодексу України можуть бути застосовані лише у тій частині, яка не врегульована нормами вексельного законодавства і можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, які зазначені в Законі Про обіг векселів в Україні. Оскільки за прострочку виконання вексельного зобов'язання ОСОБА_3 законом про переказні векселі та прості векселі встановлені спеціальні санкції та не передбачено покладення на особу, зобовязану за векселем, інших платежів, зокрема, збитків від інфляції, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.625 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача 6% річних в розмірі 157150, 68 грн., нарахованих за період з 20.03.2015 по 30.10.2017, суд першої інстанції задовольнив з тих підстав, що відповідачем було порушено строки платежу (оскільки до 19.03.2015 він не оплатив вимоги за векселем), а право на стягнення 6% річних передбачено ОСОБА_3 законом про переказні векселі та прості векселі.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати в частині відмови у стягненні 1000000 грн. основної заборгованості, 493154,02 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на статті 15-19 Цивільного кодексу України, статтю 55 Конституції України, зазначає про те, що чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом предявлення до виконання виконавчих написів нотаріуса на опротестованому векселі та шляхом стягнення заборгованості за таким векселем у судовому порядку, а отже, суд першої інстанції необгрунтовано відмовив в задоволенні позову про стягнення з відповідача суми основного боргу.

Також в апеляційній скарзі позивач вказує на те, що спірні правовідносини сторін за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України (зокрема, статтею 625 вказаного Кодексу), у звязку з чим висновки місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат є неправомірними.

В судовому засіданні 04.07.2018 представник позивача підтримав наведені вище доводи апеляційної скарги, просив суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні 1000000 грн. основної заборгованості, 493154,02 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, оскільки позивач вже звернувся за захистом свого цивільного права до нотаріуса і на даний час заборгованість в примусовому порядку стягується органами державної виконавчої служби на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, на думку відповідача, неприпустимим є подвійне стягнення з відповідача заборгованості за одним і тим самим борговим документом. Крім того, відповідач зазначає, що спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено можливість нарахування інфляційних втрат, а тому місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про неможливість застосування статті 625 Цивільного кодексу України у цій справі. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Відповідач надав суду клопотання (вх.№4161 від 04.06.2018, вх.№4520 від 14.06.2018) про долучення до матеріалів справи копій постанов Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 904/8712/17; від 22.05.2018 у справі № 904/8713/17; від 23.05.2018 у справі № 904/8711/17, від 15.02.2018 у справі №904/8714/17; від 23.05.2018 у справі №904/8710/17, для підтвердження своїх доводів про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.625 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.07.2018 підтримав свою правову позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін, апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

24.04.2000 між Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (підприємство) та Українським кредитним банком (банк) укладено договір №Т-102/042000 (а.с.16).

За умовами вказаного договору (п.2.1), банк зобовязався передати у власність підприємству векселі ПАТ Сумиобленерго, перелік яких вказаний в Додатку №1, який є невідємною частиною цього договору, загальною номінальною вартістю 66715946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 днів з моменту укладення даного договору.

Пунктом 2.4 договору №Т-102/042000 від 24.04.2000р. визначено, що підприємство зобовязується прийняти від банку у власність векселі, перелік яких вказаного в Додатку №1 до договору.

Відповідно до Додатку №1 до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000р., у власність підприємству передається, зокрема, вексель №40 від 04.05.2000р. (а.с.18-19).

На виконання умов вказаного договору, Українським кредитним банком було передано, а НАК «Нафтогаз України» прийнято вексель №40 (номінальною вартістю 1000000 грн., дата випуску 04.05.2000, із зобовязанням здійснити оплату за предявленням, але не раніше 01.01.2015р.), про що складено акт приймання-передачі векселів від 04.05.2000 (а.с.20-21).

За вказаним векселем Публічне акціонерне товариство "Сумиобленерго" зобов'язалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк", чи його наказу 1 000 000 грн.

Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на пред'явника "Платити наказу: без обороту на мене", який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

Отже, позивач є законним держателем простого векселя №40, виданого 04.05.2000 ПАТ Сумиобленерго, номінальною вартістю 1000000 грн., зі строком платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2015 року (а.с.15).

Позивач листом № 26-1847/1.2-15 від 13.03.2015 звернувся до відповідача з вимогою оплатити до 12:00 год. 19.03.2015 прості векселі згідно переліку, в тому числі, простий вексель №40 від 04.05.2000. У листі зазначено, що у разі неоплати векселів у відповідності з чинним законодавством по векселях буде вчинено протест у неплатежі (а.с.22-24).

Вказаний лист 14.03.2015 направлений на адресу відповідача цінним листом, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист (а.с. 23-24).

У звязку з неоплатою відповідачем векселя №40 від 04.05.2000р., позивач звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з листом №26-2003/1.2-15 від 19.03.2015 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі (а.с.25).

Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 отримала для опротестування, в тому числі, вексель №40 на суму 1000000 грн., що підтверджується її розпискою від 26.03.2015 (а.с.26).

25.03.2015 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 направила відповідачу телеграму з пропозицією до 12:00 год. 26.03.2015 здійснити оплату векселя №40 (а.с.27).

У звязку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 здійснено протест векселя у неплатежі проти ПАТ «Сумиобленерго» (зареєстрований в реєстрі за №978) (а.с.14).

26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 передано позивачу вексель №40 та акт про його протест, про що складено акт приймання-передачі (а.с.28).

Позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 з листом № 26-2333/1.2-15 від 31.03.2015 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за вказаним векселем на суму 1000000 грн. (а.с.31).

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 496) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №40 від 04.05.2000 на суму 1000000 грн. (а.с.13).

20.04.2015 державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47271175 з виконання виконавчого напису №499 від 01.04.2015, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про стягнення з ПАТ «Сумиобленерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» боргу в сумі 1000000 грн. (а.с.54).

Судова колегія враховує наступне.

Закон України "Про обіг векселів в Україні" визначає особливості обігу векселів в Україні, який полягає у видачі переказних та простих векселів, здійсненні операцій з векселями та виконанні вексельних зобов'язань у господарській діяльності, відповідно до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_3 закон про переказні векселі та прості векселі, з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та відповідно до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_3 закон про переказні векселі та прості векселі (далі - ОСОБА_3 закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_3 закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Статтею 77 ОСОБА_3 закону про переказний та простий векселі передбачено, що до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення, які стосуються переказного векселя, який підлягає оплаті за адресою третьої особи або у місцевості, іншій, ніж місце проживання трасата (статті 4 і 27); застереження про відсотки (стаття 5); розбіжності щодо суми, яка підлягає оплаті (стаття 6); наслідки підпису відповідно до умов, зазначених у статті 7; наслідки підпису особи, яка діє без повноважень або з перевищенням своїх повноважень (стаття 8); і положення, які стосуються бланкового переказного векселя (стаття 10).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30 - 32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя.

Згідно з частиною 1 статті 16 ОСОБА_3 закону, власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим.

Частиною 1 статті 11, статтею13 ОСОБА_3 закону встановлено, що будь-який переказний вексель, навіть виданий без прямого застереження про наказ, може бути переданий шляхом індосаменту.

Індосамент повинен бути написаний на переказному векселі або на приєднаному до нього аркуші (алонжі). Він повинен бути підписаний індосантом.

Індосамент може не містити найменування особи, на користь якої він вчинений, або може складатися лише з одного підпису індосанта (бланковий індосамент). В останньому випадку для того, щоб мати чинність, індосамент повинен бути написаний на звороті переказного векселя або на приєднаному до нього аркуші (алонжі).

Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" на звороті векселя №40 проставлено бланковий індосамент на пред'явника "Платити наказу: без обороту на мене", який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

Отже, позивач є законним векселедержателем простого векселя №40, виданого 04.05.2000 ПАТ Сумиобленерго, номінальною вартістю 1000000 грн., зі строком платежу за предявленням, але не раніше 01.01.2015 року.

Відповідно до статті 33 ОСОБА_3 закону, переказний вексель може бути виданий зі строком по пред'явленні.

Статтею 34 ОСОБА_3 закону встановлено, що переказний вексель строком за пред'явленням підлягає оплаті при його пред'явленні.

Відповідно до статтей 2, 76 ОСОБА_3 закону, вексель має пред'являтися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя.

Згідно статті 43 ОСОБА_3 закону держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов'язаних осіб при настанні строку платежу, якщо платіж не був здійснений.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача із листом, в якому пропонував оплатити вексель №40, до 12-00 години 19.03.2015, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення до цінного листа (а.с.22-24).

Також 25.03.2015 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 направила відповідачу телеграму з пропозицією до 12:00 год. 26.03.2015 здійснити оплату векселя №40 (а.с.27).

У звязку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 здійснено протест векселя у неплатежі проти ПАТ «Сумиобленерго» (зареєстрований в реєстрі за №978) (а.с.14).

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 496) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №40 від 04.05.2000 на суму 1000000 грн. (а.с.13).

Отже, позивачем вчинено дії з предявлення до оплати простого векселя №40, а відповідачу було відомо про особу векселедержателя та про вимогу сплатити за векселем 1000000 грн.

Однак, відповідач борг за векселем не сплатив, не представив суду доказів погашення боргу.

Матеріали справи свідчать про те, що виконавчий напис №499 від 01.04.2015, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 знаходиться на виконанні в органі Державної виконавчої служби, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження №47271175 (а.с.54).

Відповідач, заперечуючи проти позову, наполягає на тому, що позивач, звернувшись з позовом у цій справі, фактично намагається двічі стягнути з ПАТ Сумиобленерго борг за одним і тим самим борговим документом, оскільки заборгованість за векселем стягується органами державної виконавчої служби на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Однак, судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Отже, здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вказана правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 16.02.2011 у справі №6-17616св08, постановах Верховного Суду України від 24.01.2006 у справі №31/215-05-4080, від 22.11.2005 у справі №38/346-04.

За статтею 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобовязання сплатити за векселем припиняється виконанням, тобто сплатою зобовязаною особою суми вексельного боргу (п.22 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів).

Станом на час звернення позивача до суду із цим позовом, відповідач вексельний борг в розмірі 1000000 грн. не сплатив, докази закінчення виконавчого провадження у звязку з оплатою відповідачем боргу матеріали справи не містять.

Таким чином, зобовязання відповідача з оплати боргу не припинено у встановленому законом порядку.

Згідно статті 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про обіг векселів в Україні», статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», вексель, опротестований нотаріусом у встановленому законодавством порядку, є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

З урахуванням статті 18 Цивільного кодексу України, статтей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум.

При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обовязків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

Таким чином, мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобовязання боржником.

Натомість, вирішення спору про право належить до компетенції суду.

З огляду на викладене, наявність виконавчого напису нотаріуса, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення зобовязання за векселем та не позбавляє кредитора (позивача) права на судовий захист, що прямо передбачено статтею 55 Конституції України, яка гарантує кожному право звернення до суду за захистом прав і свобод, якщо ці права чи свободи порушені.

Як встановлено колегією суддів, зобовязання відповідачем не виконано ані в добровільному, ані в примусовому порядку, а тому, право позивача на отримання коштів за векселем фактично не реалізовано та є порушеним.

Чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом предявлення до виконання виконавчого напису на опротестованому векселі в позасудовому порядку та шляхом стягнення заборгованості за векселем у судовому порядку.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що на час звернення позивача з позовом його права та інтереси вже були захищені нотаріусом в обраний позивачем позасудовий спосіб.

Доводи позивача про те, що позивач фактично намагається двічі стягнути з ПАТ Сумиобленерго борг за одним і тим самим борговим документом є необрунтованими, оскільки відкриття виконавчих проваджень за виконавчим листом та виконавчим написом нотаріуса щодо одного боржника відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для об`єднання виконавчих проваджень в зведене виконавче провадження у межах загальної суми стягнення і не призводить до подвійного стягнення боргу (Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України в ухвалі від 01.06.2011 у справі №6-24240св09).

Крім того, відповідно до статті 328 ГПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, якщо обовязок боржника відсутній повністю чи частково у звязку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Згідно п.5 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, у разі стягнення з відповідача заборгованості за векселем в межах відкритого виконавчого провадження №47271175, сторони не позбавлені права звернутись до суду в порядку статті 328 ГПК України із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, фактичне виконання відповідачем зобовязання з оплати вексельного боргу є підставою для закінчення виконавчого провадження за будь-яким виконавчим документом, в силу положень п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, доводи відповідача є безпідставними.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідач, ПАТ «Сумиобленерго», у судовому порядку з 2015 року оскаржує виконавчий напис нотаріуса №496 від 01.04.2015 та дії нотаріуса про вчинення протесту про неоплату простого векселя №40, у звязку з чим виконавче провадження №47270929 наразі зупинено. Справа на даний час не розглянута.

Представник позивача в судових засіданнях 18.06.2018, 04.07.2018 підтвердив вказані обставини.

Відповідач не спростував його доводи, але на запитання суду про обставини оскарження виконавчого напису нотаріуса пояснень не надав.

Сторони не надали суду доказів в підтвердження або спростування наявності судового спору щодо оскарження виконавчого напису нотаріуса.

З огляду на вищевикладене, право позивача за опротестованим нотаріусом у 2015 році векселем є незахищеним.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №40 в розмірі 1000000 грн. є підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлялись вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 493154, 02 грн. за період з 20.03.2015 по 31.10.2017.

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про обіг векселів в Україні" законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_3 закон про переказні векселі та прості векселі(далі - ОСОБА_3), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_3 закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Таким чином, застосування норм Цивільного кодексу України, які регулюють відповідальність за прострочення виконання зобов'язань до правовідносин, пов'язаних із обігом векселів, можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що зазначені в Законі України "Про обіг векселів в Україні".

Згідно зі статтею 48 ОСОБА_3 закону право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Отже, ОСОБА_3 законом не передбачено покладання на зобов'язану за векселем особу інших платежів, ніж зазначені в ОСОБА_3 законі, зокрема не передбачено можливості пред'явлення до стягнення збитків від інфляції.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 904/8712/17; від 22.05.2018 у справі № 904/8713/17; від 23.05.2018 у справі № 904/8711/17, від 15.02.2018 у справі №904/8714/17; від 23.05.2018 у справі №904/8710/17.

В судовому засіданні 04.07.2018 представник позивача в підтвердження своїх доводів про наявність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат посилався на постанову великої ОСОБА_6 Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Однак, предметом позову у справі, на яку посилається позивач, є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду.

Тобто, вказана справа не стосується правовідносин, повязаних з обігом векселів.

В наведеній постанові, ОСОБА_6 Верховного суду вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Як вже зазначено вище, ОСОБА_3 законом за прострочку виконання вексельного зобовязання встановлені спеціальні санкції, перелік яких є вичерпним.

За таких обставин, постанова, на яку посилається позивач, не спростовує наведених вище висновків колегії суддів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення статті 625 Цивільного кодексу України у даній справі не підлягають застосуванню, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов'язання.

Враховуючи наведене, місцевий господарський суд правильно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Позивачем також заявлялись вимоги про стягнення з відповідача 6% річних за період з 20.03.2015 по 31.10.2017 в розмірі 157150,68 грн., які були задоволені судом першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржувалось.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про обгрунтованість позовних вимог в цій частині, враховуючи встановлений факт порушення відповідачем строків платежу, а також те, що право на стягнення 6% прямо передбачено ст.48 ОСОБА_3 закону.

В судовому засіданні 04.07.2018 представник відповідача зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в прохальній частині позовної заяви позивач просить суд стягнути заборгованість з ПАТ «Полтаваобленерго», а не ПАТ «Сумиобленерго».

Представник позивача в судовому засіданні 04.07.2018 пояснив, що в прохальній частині позову мала місце описка, зумовлена підготовкою юристами підприємства значної кількості аналогічних позовів, в яких відповідачами є енергопостачальні компанії. Відповідачем у справі є ПАТ «Сумиобленерго».

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У вступній частині позовної заяви позивачем було вірно зазначено особу, до якої предявлено позов ПАТ «Сумиобленерго».

Відповідач під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій брав участь в розгляді справи, подавав відзиви на позов та апеляційну скаргу, клопотання, в яких вказував себе відповідачем у цій справі.

Будь-яких заяв про те, що він не залучений до справи як відповідач (згідно тексту прохальної частини позову) не надавав.

Матеріали справи надані на підтвердження позовних вимог підтверджують, що відповідачем є саме ПАТ «Сумиобленерго».

В процесуальних документах суду першої інстанції в якості відповідача правильно вказано ПАТ «Сумиобленерго».

З огляду на вищенаведене, судова колегія приходить до висновку про те, що зазначення позивачем в прохальній частині позову ПАТ «Полтаваобленерго» замість ПАТ «Сумиобленерго» є технічною опискою, що не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/16/18 скасуванню в частині відмови в стягненні 1 000 000 грн. основного боргу за векселем №40 з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 000,00 грн. основного боргу за векселем №40. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.1 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2018 у справі №920/16/18 в частині відмови в стягненні 1 000 000 грн. основного боргу за векселем №40 скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Сумиобленерго (вул. Івана Сірка, буд. 7, м. Суми, 40035, код 23293513) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вул. Б.Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001, код 20077720) 1 000 000,00 грн. основного боргу за векселем №40.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів в порядку ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.07.2018р.

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н.В.