КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2018 р. Справа№ 910/22659/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

без повідомлення учасників апеляційного провадження

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 (повний текст рішення підписано - 27.04.2018)

у справі №910/22659/17 (суддя - Чебикіна С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення 44 236,04 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 44 236,04 грн. та 1 600,00 грн. судового збору.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 грудня 2014 року в м. Києві на Контрактовій площі, автомобілем "AUDI Q7" д.н. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1 здійснено ДТП, у результаті якої пошкоджено автомобіль "BMW" д.н. НОМЕР_2, який був застрахований позивачем.

Позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 45 236,04 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "AUDI Q7" д.н. НОМЕР_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Українська пожежно-страхова компанія".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 (повне рішення складено - 27.04.2018) позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО УКРАЇНА" 31 458 грн. 86 коп. страхового відшкодування та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 136 грн. 00 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" 08.05.2018 (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 та прийняти нове - про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що страховий випадок відбувся до набрання чинності полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1247253, оскільки перший страховий платіж за вищезазначеним полісом був сплачений ОСОБА_1 лише 29 грудня 2014 року, тоді як дорожньо-транспортна пригода сталася 26 грудня 2014 року.

Тому, на думку апелянта, страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2018 справу №910/22659/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у справі №910/22659/17. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у даній справі у порядку письмового провадження без повідомлення учасників. Зазначена ухвала отримана обома сторонами 01.06.2018, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Будь-яких заяв, клопотань чи додаткових документів від сторін до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.12.2014 року о 13 год. 00 хв. на Контрактовій площі в м. Києві, ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом - автомобілем «AUDI Q7» д.н. НОМЕР_1, не дотримався безпечного бокового інтервалу, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «BMW» д.н. НОМЕР_2, в результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року у справі № 758/100/15-п, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль «BMW» д.н. НОМЕР_2.

Пошкоджений автомобіль був застрахований позивачем на підставі договору страхування транспортного засобу №310599134.14 від 07.10.2014 року.

Відповідно до звіту № 4 від 06.01.2015 року про оцінку автомобіля «BMW» д.н. НОМЕР_2 матеріальний збиток внаслідок пошкодження вищезазначеного автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу склав 32 458,86 грн.

Згідно страхового акту № 123549 від 08.01.2015 року позивачем встановлено факт настання страхового випадку та вказано страхове відшкодування на загальну суму 45 236,04 грн.

Вказані кошти в розмірі 45 236, 04 грн. позивачем були виплачені, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 467 від 19.01.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, транспортним засобом - автомобілем "AUDI Q7" д.н. НОМЕР_1, який спричинив ДТП та заподіяв збитки автомобілю "BMW" д.н. НОМЕР_2, керував ОСОБА_1

Вина особи, яка керувала автомобілем «AUDI Q7» д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку.

Господарським судом міста Києва встановлено, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації автомобіля «AUDI Q7» д.н. НОМЕР_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Українська страхова група", про що було укладено договір (поліс) № АІ/1247253 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання відшкодувати шкоду заподіяну, зокрема, майну третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля «AUDI Q7» д.н. НОМЕР_1, і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди.

Суд першої інстанції спростував твердження відповідача про те, що на момент настання ДТП (26.12.2014) поліс №АІ/1247253, на підставі якого відповідачем застраховано автомобіль «AUDI Q7» д.н. НОМЕР_1, не набрав чинності оскільки у в п. 3 вищезазначеного полісу вказано строк його дії з 00 годин 00 хвилин 26.12.2014 року по 25.12.2015 року включно.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Водночас, згідно зі статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції враховуючи, що позивачем було виплачено страхове відшкодування у сумі 45 236, 04 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 467 від 19.01.2015 року, погоджується з правомірністю застосування місцевим господарським судом норм матеріального права в частині стягнення регресного нарахування за страховим випадком (відшкодуванням) у сумі 31 458, 86 грн.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає безпідставними доводи апелянта стосовно розмежування поняття "укладення" договору та "набрання ним чинності" вказуючи, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування, застосовуючи при цьому ст.18 Закону України "Про страхування" до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частинами першою і другою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 983 ЦК України договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

За правилами статті 18 Закону України «Про страхування» для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов вірного висновку, що договір страхування набрав чинності з початку зазначеного строку його дії, про що зазначено у самому полісі, та був укладений до настання страхового випадку за участю водія ОСОБА_1 під керуваннм автомобілем "AUDI Q7" д.н. НОМЕР_1.

Посилання апелянта на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2016 у справі №528/436/15-ц є безпідставним. Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, тобто справа по суті розглянута не була, тому це судове рішення не має преюдиційного значення для суду апеляційної інстанції.

Тоді як за результатами нового розгляду справи №528/436/15-ц, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 07.11.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21.12.2016, у задоволенні позову про визнання недійсним договору страхування було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.01.2017 у справі №528/436/15-ц відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 24.04.2017 справу призначено до розгляду.

Слід зазначити, що ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21.12.2016, яка відповідно до приписів ст. 319 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції чинній на момент прийняття ухвали апеляційного суду) набула законної сили з моменту проголошення, було встановлено факт укладення сторонами договору страхування за один день до настання страхового випадку.

За приписами статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він визнаний судом недійсним.

Апелянт, зазначаючи на необхідності застосування до спірних правовідносин приписів статті 18 Закону України «Про страхування» і статті 983 ЦК України не враховує, що нормами вказаних статей регулюється можливість погодження сторонами страхового договору умови щодо початку його дії. Тому посилання відповідача на той факт, що страховий платіж за полісом АІ/1247253 був сплачений ОСОБА_1 29 грудня 2014 року правового значення для вирішення справи не має. Із наявної у матеріалах справи копії полісу АІ/1247253 вбачається, що строк його дії визначено з 00 годин 00 хвилин 26.12.2014 року по 25.12.2015 року включно. Таким чином, сторони у письмовій формі досягли згоди щодо цієї істотної умови договору страхування.

Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у Постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №332/2110/16-ц та Постанові Верховного Суду від 8 лютого 2018 року у справі №127/20299/16-ц зазначено правову позицію, згідно з якою договір страхування набирає чинності з початку зазначеного строку його дії, про що зазначено у самому полісі, та був укладений до настання страхового випадку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, ч. 3 ст. 269 ГПК України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В порядку ст. 129 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 254, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 281, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 (повний текст рішення підписано - 27.04.2018) у справі №910/22659/17- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 у справі №910/22659/17 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія".

4. Матеріали справи № 910/22659/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк