ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 925/2/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В.,

розглянувши без повідомлення учасників справи заяву публічного акціонерного товариства "Азот",

про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України

(головуючий - Селіваненко В.П., судді - Палій В.В., Студенець В.І.)

від 03.10.2017,

за позовом Національного антикорупційного бюро України,

до 1) публічного акціонерного товариства "Азот",

2) публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - державне підприємство "Енергоринок",

про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 Національне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ) звернулося до суду з позовом про визнання недійсною угоди формі зави публічного акціонерного товариства "Азот" (далі - ПАТ "Азот") про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/51 від 03.08.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що угода № 202-09/51 від 03.08.2016 у формі заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог була укладена з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, та одночасно суперечить положенням частини 2 статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику" та пункту 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 (далі - ПКЕЕ), оскільки угодою порушено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 23.02.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017, позов задоволено повністю. Визнано недійсною угоду у формі заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/51 від 03.08.2016 та стягнуто судовий збір.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.10.2017 касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Азот" залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій у справі № 925/2/17 - без змін.

14.12.2017 публічне акціонерне товариство "Азот" подало до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 03.10.2017 у справі № 925/2/17.

11.01.2018 зазначену заяву передано за належністю до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Зазначена заява подана з підстави, передбаченої пунктами 1, 2 та 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017).

Як доказ неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, до заяви додано копії постанов Вищого господарського суду України від 13.06.2012 у справі № 26/387, від 20.01.2010 у справі № 37/436-42/416, від 28.04.2009 у справі № 37/436, від 01.12.2016 у справі № 910/1421/16, від 16.05.2017 у справі № 910/1424/16, від 03.07.2017 у справі № 910/2694/16, від 09.08.2012 у справі № 34/8.

Заявником також були надані ухвали Вищого адміністративного суду України від 10.07.2012 у справі К/9991/21814/12-С, від 20.10.2015 у справі № 826/3917/14 (К/800/34970/15), від 02.06.2015 у справі № 826/17716/14 (К/800/9751/15), від 05.04.2016 у справі № 2а/1570/6741/11 (К/800/68227/14).

На підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підвідомчості або підсудності справ, до заяви додано копії постанов Вищого господарського суду України від 09.03.2017 у справі № 922/6436/15, від 23.06.2016 у справі №904/6558/15, від 04.11.2014 у справі 910/6732/14.

Як доказ невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права (статті 228, 601, 602 ЦК України), заявником надані копії постанов Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 3-255гс15, від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 та від 06.07.2015 у справі № 6-166цс15.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у заяві доводи та перевіривши матеріали справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви з огляду на таке.

24.05.2005 між відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго", який був перейменований на ПАТ "Черкасиобленерго" (постачальник) та відкритим акціонерним товариством "Азот", який був перейменований на ПАТ "Азот" (споживач) було укладено договір постачання електроенергії № 524-213/24 (далі - Договір № 524-213/24), за яким постачальник постачає електроенергію, а споживач оплачує її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

На підставі вказаного договору № 524-213/24 постачальник зобов'язався постачати споживачу електроенергію як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 та з урахуванням вимог розділу 6 цього договору (пункт 2.1.2); а споживач зобов'язався сплачувати її вартість згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії" (пункт 2.2.3). Договір набрав чинності з дня його підписання і діяв до 31.12.2005. На підставі пункту 9.4 зазначеного договору строк дії останнього щорічно продовжувався протягом 2005 - 2016 років.

На виконання умов договору № 524-213/24 ПАТ "Черкасиобленерго" протягом січня - лютого 2016 здійснювало поставку активної електроенергії.

ПАТ "Азот" вартість поставленої ПАТ "Черкасиобленерго" електроенергії не сплатило, зокрема за січень 2016 року - 31 617 329,14 грн. та за лютий того ж року - 18 382 670,86 грн., разом - 50 000 000 грн., що призвело до утворення заборгованості.

30.06.2016 ПАТ "Азот" і ПАТ "Черкасиобленерго" уклали між собою договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 224-304, відповідно до якого розмір фінансової допомоги становить 50 000 000 грн., а строк її повернення - до 29.07.2016 (пункти 2.1, 4.2 цього договору).

В подальшому ПАТ "Черкасиобленерго" отримало від ПАТ "Азот" на свій поточний рахунок із загальним режимом використання коштів безвідсоткову поворотну фінансову допомогу у зазначеній сумі, проте кошти в строк 29.07.2016 не повернуло.

03.08.2016 ПАТ "Азот" надіслало ПАТ "Черкасиобленерго" заяву № 202-09/51, якою здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме вимоги ПАТ "Азот" до ПАТ "Черкасиобленерго" про повернення безвідсоткової поворотної фінансової допомоги у сумі 50 000 000 грн. і вимоги ПАТ "Черкасиобленерго" до ПАТ "Азот" про оплату боргу за поставлену у січні-лютому 2016 року активну електроенергію в сумі 50 000 000 грн. Також вказаною заявою припинено зобов'язання між цими особами щодо сплати вказаної суми коштів.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний та Вищий господарський суд України, вказав, що здійснене за заявою ПАТ "Азот" від 03.08.2016 № 202-09/51 зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин суперечить вимогам статей 15, 151, 26 Закону України "Про електроенергетику" і пункту 6.3 ПКЕЕ, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики (НКРЕ) від 31.07.1996 № 28 (з подальшими змінами).

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, Вищий господарський суд України виходив з того, що внаслідок такого зарахування відповідачі у справі знехтували вимогами Закону України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ щодо оплати поставленої електроенергії виключно шляхом перерахування коштів споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника і фактично провели розрахунки за поставлену електроенергію в іншому форматі, без використання поточного рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника, й тим самим уникнули перерахування коштів з такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електроенергії, що в силу статті 26 названого Закону не вважається оплатою спожитої ПАТ "Азот" у січні - лютому 2016 року електроенергії.

Згідно з ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Згідно з ч. 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктами 6.2, 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996, передбачено, що для проведення розрахунків за електричну енергію постачальник електричної енергії за регульованим тарифом або його відокремлений підрозділ відкривають в установі уповноваженого банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії. Оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

З урахуванням вимог вищезазначених норм, Вищий господарським судом України погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанції зазначив, що вчинення одностороннього правочину має завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету, які полягали в тому, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядок оплати поставленої електроенергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів з такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електроенергії, що призвело до неотримання іншими учасниками оптового ринку електроенергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом. При цьому відповідачі у справі усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу у спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави та суспільства, і прагнули настання таких наслідків.

Відповідно до ч. 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно з ч. 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсною угоди у формі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог виходили з того, що вказана заява нівелює законодавчо визначені механізми та заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу, в зв'язку з чим наявні підстави для визнання спірного правочину недійсним за вимогами статті 228 Цивільного кодексу України.

Заява про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (у відповідній редакції), може бути подана за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права; ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У наданих для порівняння постановах по справах № 26/387, № 37/436-42/416 та № 37/436, що розглядалися Вищим господарським судом України, виникли правовідносини з продажу ДП "НАЕК "Енергоатом" електричної енергії на оптовому ринку електроенергії та купівлі ДП "НАЕК "Енергоатом" такої електроенергії в оптового ринку електроенергії, а направлені заяви у цих справах про зарахування зустрічних однорідних вимог були спрямовані на припинення зобов'язань з оплати електроенергії, яка була ДП "НАЕК "Енергоатом" вироблена, продана на оптовому ринку електроенергії та придбана для власних потреб. Розглядаючи ці справи, суди зазначили, що відповідно до абзацу третього пункту 6 постанови Кабінету міністрів України від 05 травня 2000 року № 755 "Про утворення державного підприємства "Енергоринок" допускається зарахування зустрічних однорідних вимог у разі купівлі електричної енергії на оптовому ринку електричної енергії України постачальником, який був власником проданої ним цьому ринку електроенергії для використання її на власні потреби.

У справі, про перегляд якої просить заявник, виникли правовідносини з постачання-споживання електричної енергії, які регулюються спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України "Про електроенергетику" (статті 4, 15-1, 26 цього Закону), відповідно до якого регулювання відносин в електроенергетиці має особливості, визначені цим Законом, а саме - розрахунки за спожиту електричну енергію проводяться виключно коштами шляхом їх перерахування споживачем електричної енергії на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Проте у судових рішеннях, що надані для порівняння, суди застосовували інший нормативно-правовий акт - постанову Кабінету Міністрів України від 05 травня 2000 року № 755, якою передбачені випадки розрахунків за куплену на оптовому ринку електричну енергію шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Викладене вказує на відсутність неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

У постановах Вищого господарського суду України від 01 грудня 2016 року у справі № 910/1421/16, від 16.05.2017 у справі № 910/1424/16, та від 03 липня 2017 року у справі № 910/2694/16, копії яких надано заявником на підтвердження підстав для перегляду судового рішення відповідно до пункту 1 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви), суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справи передав на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору і безпосередньо впливають на висновок суду про наявність або відсутність підстав для задоволення позову. Ці постанови не містять висновків, які б свідчили про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Ухвали Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2012 року у справі № К/9991/21814/12, від 02 червня 2015 року у справі № К/800/9751/15, від 20 жовтня 2015 року у справі № К/800/34970/15, від 05 квітня 2016 року у справі № К/800/68227/14, на які заявник посилається як на доказ неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що призвело до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, не можуть бути прикладом судового рішення, в якому норми матеріального права застосовано по-іншому, оскільки предметом спору у цих справах є визнання протиправною та скасування вимоги Контрольно-ревізійного управління щодо усунення порушень фінансово-господарської діяльності, виявлених ревізією, та про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень; тобто предмет спору суттєво відрізняється від предмета спору у справі, що розглядається, оскільки не стосується відносин, що виникають при постачанні-споживанні електричної енергії.

Отже, у цих ухвалах Вищого адміністративного суду України, на які заявник посилається як на доказ неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, та у постанові суду касаційної інстанції у справі, яка розглядається, предмет спору та фактичні обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними.

У справі № 34/8, на яку заявник посилається як на доказ неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, суди встановили, що на підтвердження погашення заборгованості за рішеннями суду відповідач направив заяву про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. При цьому до цих правовідносин суди застосували лише положення статті 601 Цивільного кодексу України. У той же час у справі, що переглядається, суди комплексно застосували як приписи наведеної норми цивільного законодавства, так і спеціальні норми права, закріплені у статтях 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику". Відтак суди не допустили неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви) заява про перегляд судових рішень господарських судів могла бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - під час оскарженння судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підвідомчості або підсудності справ.

У справі, яка переглядається, позивачем виступає НАБУ. Пунктом 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" НАБУ та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України (порядок подання такого позову визначено статтями 1, 2 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви), а у справах № 922/6436/15, № 904/6558/15, № 910/6732/14, на які посилається заявник, як на доказ неоднакового застосування одних і тих самих норм процесуального права, Вищий господарський суд України не застосовував норми статей 1, 2 та 21 цього Кодексу в контексті наявності права державного правоохоронного органу на подання позову про визнання недійсною угоди.

Отже, зважаючи на відмінність фактичних обставин у названих справах та у справі, що розглядається, а звідси - й на відсутність подібних правовідносин, суди касаційних інстанцій не допустили неоднакового застосування статей 1, 2 та 21 Господарського процесуального кодексу (в редакції, чинній на час подання заяви).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Доводи заявника про невідповідність рішення суду касаційної інстанції у справі, що переглядається, викладеному в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-255гс15, від 06 липня 2015 року у справі № 6-166цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, висновку щодо застосування в подібних правовідносинах норм матеріального права також не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.

У справі № 3-255гс15 предметом спору було стягнення заборгованості за поставлений природний газ, де суд застосував норми права, які регулюють відносини у сфері постачання-споживання природного газу, а саме положення Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", в той час як у справі, яка переглядається, виникли відносини щодо невідповідності угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог вимогам Закону України "Про електроенергетику" та ПКЕЕ, а отже, правовідносини у цих справах не є подібними, а звідси й відсутні підстави для врахування судом висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 24 червня 2015 року.

Як вбачаться із судових рішень у справах № 6-166цс15, № 6-1528цс15, при вирішенні спорів Верховний Суд України застосовував норми частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України щодо нікчемності договору як такого, що порушує публічний порядок, проте у справі, що розглядається, НАБУ посилалося на суперечність угоди інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України), а отже, суди не встановлювали обставини щодо порушення публічного порядку внаслідок вчинення оспорюваної угоди та нікчемності правочину за нею.

За таких обставин правовий висновок суду касаційної інстанції у цій справі не суперечить викладеному у постановах Верховного Суду України № 3-255гс15,

№ 6-166цс15, № 6-1528цс15 висновку щодо застосування норм матеріального права, оскільки правовідносини між сторонами у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є аналогічними.

Відповідно до частини першої статті 11126 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, що стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

З огляду на те, що обставини, які стали підставою для перегляду судового рішення у справі, не підтвердилися, заява публічного акціонерного товариства "Азот" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 03.10.2017 у справі № 925/2/17 задоволенню не підлягає.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, статтями 11116, 11123, 11124, 11126 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017), Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства "Азот" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 03.10.2017 у справі № 925/2/17 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Мамалуй

І. Ткач