ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" червня 2018 р. Cправа № 902/209/18

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м.Вінниця

до: Міського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора № 15", м.Вінниця

про стягнення 121 865,59 грн

За участю секретаря судового засідання Кузьменко В.В.

За участю представників:

позивача: не з'явився.

відповідача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 26.06.2018 р.

ОСОБА_2, довіреність б/н від 15.05.2018 р.

В С Т А Н О В И В :

Комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" заявлено позов до Міського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора № 15" про стягнення 121 865 грн 59 коп. заборгованості з яких 67 495 грн 42 коп. заборгованості за надані послуги з теплопостачання, 1 584 грн 22 коп. інфляційних втрат, 430 грн 33 коп. - 3% річних та 52 355 грн 62 коп. пені за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 8668 від 03.01.2013 р.

Ухвалою суду від 27.04.2018 р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/209/18 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено її до розгляду по суті на 23.05.2018 р.

21.05.2018 р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 02.1-34/4086/18 від 21.05.2018 р.), в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

23.05.2018 р. в судовому засіданні з метою подання сторонами додаткових доказів оголошено перерву до 01.06.2018 р.

За результатами проведення судового засідання від 01.06.2018 р. оголошено перерву до 25.06.2018 р. з метою забезпечення реалізації принципів рівності перед законом і судом та змагальності сторін.

25.06.2018 р. на електрону адресу суду надійшло клопотання представника позивача б/н від 25.06.2018 р. про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Крім того, 25.06.2018 р. представником відповідача подано клопотання б/н від 25.06.2018 р. про долучення до матеріалів справи додаткових документів, зокрема, інформації про заборгованість МКП "ЖЕК № 15" за обовязковими платежами, розшифровки дебіторської заборгованості та платіжних доручень.

В судове засідання 25.06.2018 р. представник позивача не з'явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином ухвалою суду від 01.06.2018 р., яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією.

Факт належного повідомлення позивача про дату, час та місце слухання справи підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 585.

Крім того, факт обізнаності відповідача про розгляд справи спору в суді підтверджується наявним в справі протоколом судового засідання від 01.06.2018 р. та розпискою від 01.06.2018 р. згідно якої представника позивача ОСОБА_3 повідомлено про дату, час та місце наступного судового засідання.

Надавши в судовому засіданні оцінку клопотанню представника позивача б/н від 25.06.2018 р. про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке 25.06.2018 р. надійшло на електронну адресу суду по справі № 902/196/18, суд дійшов наступних висновків стосовно останнього.

Відповідно до п. 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Як встановлено судом, згідно довідки від 25.06.2018 р., складеної відповідальним працівником апарату Господарського суду Вінницької області, вказане клопотання не містить електронного цифрового підпису.

Враховуючи те, що клопотання позивачем надіслано без електронного цифрового підпису, а тому не є офіційною, останнє не підлягає розгляду.

25.06.2018 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 26.06.2018 р.

26.06.2018 р. представником відповідача до суду подано клопотання б/н від 26.06.2018 р. про долучення до матеріалів справи до додаткових доказів.

Після перерви представник позивача в судове засідання 26.06.2018 р. не зявився, з урахуванням чого суд враховує наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ та організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України", no. 16652/04, від 02.12.2010; рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" &ев від 30.11.2006 р.).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

При цьому ст. 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов'язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов'язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу без явки в судове засідання позивача.

Розгляд справи здійснюється з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач посилається в якості підстави позовних вимог на укладення з відповідачем договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 8668 від 03.01.2013 р., відповідно до умов якого Комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (Постачальник) взято на себе зобов'язання продавати та постачати Міському комунальному підприємству "Житлово-експлуатаційна контора № 15" (Споживач) теплову енергію в гарячій воді в договірних обсягах та з параметрами теплоносія на вході мереж Споживача, які відповідають температурному графіку теплової мережі, а Споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в установлені договором терміни.

На виконання умов договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 8668 від 03.01.2013 р. позивачем відповідачу з листопада 2017 р. по березень 2018 р. поставлено теплову енергію на загальну суму 80 720 грн 48 коп. за яку останній розрахувався частково в сумі 13 225 грн 06 коп..

Як стверджує позивач, в результаті порушення відповідачем умов розрахунків за укладеним Договором станом на 26.04.2018 р. у нього утворилась заборгованість в сумі 67 495 грн 42 коп.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 67 495 грн 42 коп. заборгованості за надані послуги з теплопостачання, 1 584 грн 22 коп. інфляційних втрат, 430 грн 33 коп. - 3% річних та 52 355 грн 62 коп. пені.

В свою чергу відповідач у поданому до суду відзиві позов визнає частково лише в частині стягнення наявної (дійсної) заборгованості за період з 01.11.2017 р. по 31.03.2018 р. посилаючись, зокрема, на наступні обставини:

- відповідач довгий час, сплачував за умовами Договору не лише своєчасно оплату, а й допускав переплату;

- позивач маючи грошові зобовязання перед відповідачем за правочинами накопичував свою заборгованість, що зумовлювало здійснення зі сторони відповідача оплати за договірним зобовязаннями частинами, постійно звертаючись до позивача з проханнями вирішення питання щодо можливості проведення розрахунків за договірним зобовязаннями з його сторони;

- відповідачем за період листопада 2017 р. по 05.05.2018 р. значно більшу суму ніж та, що вказана позивачем у позові, позивачем не вірно визначено суму боргу;

- нараховані суми пені, 3% річних та інфляційних втрат не узгоджуються з дійсністю.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 03.01.2013 р. між Міським комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна контора № 15" (Споживач, Відповідач) та Комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (Постачальник, Позивач) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 8668 (Договір), відповідно до розділу 1 якого за цим договором постачальник бере на себе зобовязання продавати та постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в договірних обсягах та з параметрами теплоносія на вході мереж споживача, які відповідають температурному графіку теплової мережі, а споживач зобовязується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (а.с.12-13, т. 1).

Відповідно до п. 2.1. Договору теплова енергія постачається споживачеві в обсягах згідно з додатком 1 до цього Договору в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону.

Розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності, відповідно до додатку № 2 цього Договору. Проводяться виключно в грошовій формі згідно з діючими тарифами, затвердженими в установленому порядку (п. 6.1. Договору).

Згідно із п. 6.2. Договору споживач щомісячно, протягом року, вносить плату за приєднане теплове навантаження, визначене в додатку № 1 до Договору, та окремо сплачує за спожиту теплову енергію на підставі показів приладів обліку, або за їх відсутності, розрахунково, відповідно до теплового навантаження. У разі зміни тарифів та порядку розрахунків нові тарифи і порядок розрахунків є обовязковим для сторін з моменту введення їх в дію.

Відповідно до п.п. 6.3., 6.4. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунки по договору виконуються в наступному порядку: споживач, не пізніше 25 числа розрахункового місяця вносить плату за приєднане теплове навантаження, визначене в додатку № 1 до Договору та сплачує 70 відсотків вартості від обсягу теплової енергії, який передбачений на наступний розрахунковий період. Остаточні розрахунки за спожиту теплову енергію споживач проводить до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

По закінченню розрахункового періоду, не пізніше 8 числа місяця, наступного за розрахунковим, споживач повинен отримати загальний рахунок на оплату теплової енергії, спожитої у розрахунковому місяці та плати за приєднане теплове навантаження, акт здачі-прийняття виконаних робіт в двох примірниках для підписання, після чого один примірник акту повернути постачальнику у 5-ти денний термін. Не отримання споживачем рахунку не звільняє останнього обов'язку оплати по цьому Договору (п. 6.5. Договору).

Згідно із п. 6.6., 6.7. Договору у разі не підписання акту здачі-прийняття виконаних робіт споживачем без надання постачальнику викладених в письмовій формі обґрунтованих заперечень по акту або неповернення споживачем підписаного акту здачі-прийняття виконаних робіт у 5-ти денний термін, акт вважається визнаним споживачем та є доказом кількості спожитої споживачем у розрахунковому місяці теплової енергії належної якості. За наявності заборгованості у споживача за Договором, постачальник має право зарахувати кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за теплову енергію в минулі періоди по цьому Договору, в порядку календарної виникнення заборгованості з урахуванням черговості визначеній ст. 534 ЦК України.

Договір набуває чинності з 2014 року та діє до 31 грудня 2013 року. В частині розрахунків договір діє до повного їх проведення. Припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний період, якщо до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією з сторін (п. 10.1., 10.3., 10.4. Договору).

Додатками 1, 2, 4 до Договору сторонами погоджено обсяги постачання теплової енергії споживачу, акт розмежування меж балансової належності мереж та експлуатаційної відповідальності сторін, тарифи на теплову енергію (а.с. 14-17, т. 1).

Позивачем на виконання умов вищевказаного Договору у період листопада 2017 р. - лютого 2018 р. (включно) поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 80 720 грн 01 коп., що стверджується актами здачі - прийняття виконаних робіт (надання послуг), які виходячи зі змісту п. 6.6 Договору вважаються визнаними відповідачем (споживачем теплової енергії) та є належним доказом постачання останньому вказаної теплової енергії (а.с. 18-22, т. 1).

Відповідно до реєстру отриманих рахунків, акті здачі-прийняття виконаних робіт за лютий 2018 р. акт здачі прийняття виконаних робіт за лютий 2018 р. відповідачем отримано 06.03.2018 р. (а.с. 23, т. 1).

Також судом встановлено наявність за вказаним Договором заборгованості відповідача перед позивачем за попередній період, яка станом на 01.11.2017 р. становить 47 266 грн 65 коп.

Відповідачем за поставлену теплову енергію в рахунок погашення заборгованості за Договором сплачено у період 27.12.2017 р. по 24.04.2018 р. суму коштів в розмірі 75 491 грн 24 коп. на підтвердження чого в матеріалах справи наявні відповідні платіжні доручення (а.с. 44-48, т. 1), частину з яких в сумі 15 000 грн 00 коп. позивачем не враховано при зверненні з позовом до суду.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, зокрема відмітки вхідної кореспонденції канцелярії суду, позовну заяву вих. № 02/643 від 25.04.2018 р. позивачем подано до суду 25.04.2018 р.

Разом з тим відповідачем 02.05.2018 р., 31.05.2018 р. та 18.06.2018 р. було проведено повне погашення суми основного боргу, що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Підставою виникнення зобов'язань між сторонами по справі є договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 9428 від 23.04.2014 р., який за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи позовна заява з додатками представником позивача подана до суду 25.04.2018 р., про що свідчить відбиток печатки вхідної кореспонденції канцелярії суду.

Разом з тим, як свідчить надане відповідачем платіжне доручення № 4722 від 24.04.2018 р. сплачено основний боргу в сумі 15 000 грн 00 коп. - 24.04.2018 р.

Крім того, 56 206 грн 92 коп. відповідачем погашено після звернення позивача з позовом до суду.

В той же час, провадження у справі № 902/209/18 за вказаним позовом було відкрито 27.04.2018 р., тобто ще до відкриття провадження у справі предмет спору в частині стягнення 15 000 грн 00 коп. основного боргу між сторонами у даній справі був відсутній.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З урахуванням зазначено, провадження у справі в частинні стягнення 52 495 грн 42 коп. боргу підлягає закриттю у звязку з відсутністю предмету спору в цій частині вимог позивача.

Разом з тим в частині решти заявленої позивачем до стягнення суми боргу в розмірі 15 000 грн 00 коп. права і охоронювані законом інтереси останнього відповідачем не були порушені, що вказує на безпідставність заявлення позовних вимог в цій частині, оскільки сума основного боргу вже була погашена відповідачем на момент відкриття провадження у даній справі.

Відтак, в задоволенні позову в частинні стягнення 15 000 грн 00 коп. основного боргу слід відмовити.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 52 355 грн 62 коп. пені, 430 грн 33 коп. 3 % річних та 1 584 грн 22 коп. інфляційних втрат нарахованих за періоди окремо по кожному акту здачі-прийняття виконаних робіт, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3,4 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Розділом 7 Договору сторони передбачили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань.

Зокрема, пунктом 7.3.4. Договору сторони передбачили, що споживач несе відповідальність за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - пеня в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення, якщо інше не передбачене законодавством. У випадку прострочення платежу менш ніж на 1 календарний місяць, постачальник може не застосовувати цю санкцію, при наявності гарантійного листа споживача з зазначенням дати проведення розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та нормам чинного законодавства.

Перевіркою правильності періодів нарахування та сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат судом встановлено наявність помилок спричинених невірним зазначенням суми заборгованості та періодів прострочення у зв'язку із чим в результаті їх перерахунку за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора визначено їх в наступних розмірах: пеня 52 055 грн 23 коп., 3 % річних 427 грн 86 коп. та інфляційні втрати 1 465 грн 18 коп.

В задоволенні решти заявленої до стягнення 300 грн 39 коп. пені, 02 грн 47 коп. 3 % річних та 119 грн 04 коп. інфляційних втрат слід відмовити як заявлених безпідставно.

Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої позивачем до стягнення пені, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені суд взяв до уваги наступні обставини:

- на момент звернення з позовом до суду сума заявленої пені (52 355 грн 62 коп.) майже дорівнювала заборгованості відповідача за спожиту теплову енергію (52 495 грн 42 коп.), що свідчить про неспівмірність заявленої пені із сумою боргу за Договором.

- станом на момент прийняття рішення у справі заборгованість за поставлену теплову енергію погашена;

- негативні наслідки заподіяні простроченням відповідача компенсовані заявленими до стягнення 3 % річних та інфляційними втратами;

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов'язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений товар та 3 % річних, тощо.

Крім того, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов'язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на викладені обставини в сукупності суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшує розмір заявленої до стягнення пені до 5 000 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, позов Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" підлягає задоволенню судом частково.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог з покладенням суми судового збору в частині в частині зменшеного судом розміру пені на відповідача.

26.06.2018 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення із зазначенням про відкладення складання тексту повного судового рішення на строк не більше ніж на пять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, п.2 ч.1 ст.231, ст.ст.232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Міського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора № 15", вул.Станіславського, 5, м.Вінниця, 21100 (ідентифікаційний код - 13342297) на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", вул. Воїнів Інтернаціоналістів, будинок 2-Е, м.Вінниця, 21030 (ідентифікаційний код - 33126849) 427 грн 86 коп. - 3 % річних, 1 465 грн 18 коп. - інфляційних втрат, 5 000 грн 00 коп. - пені, 809 грн 22 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. У стягненні 15 000 грн 00 коп. боргу, 02 грн 47 коп. - 3 % річних, 119 грн 04 коп. - інфляційних втрат, 47 355 грн 62 коп. пені відмовити.

4. Закрити провадження у зв'язку із відсутністю предмета спору в частині вимоги про стягнення 52 495 грн 42 коп. боргу.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 02 липня 2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул. 600-річчя, 13, м. Вінниця, 21100.

3 - відповідачу - вул. Станіславського, 5, м. Вінниця, 21100.