донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

02.07.2018 справа №913/66/18

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (судді-доповідача): суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
за участю представників сторін від позивача від відповідача не зявився; не зявився;
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України", м. Київ
на рішення господарського суду Луганської області
від 25.04.2018 (повний текст підписано 27.04.2018)
у справі № 913/66/18 (суддя Зюбанова Н.М.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України", м. Київ
доКомунального підприємства "Первомайськтеплокомуненерго" Первомайської міської ради, м. Золоте, Луганська область
простягнення 3 780 194,30 грн.
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року до господарського суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (Позивач) із позовом до Комунального підприємства "Первомайськтеплокомуненерго" Первомайської міської ради, м. Золоте, Луганська область (Відповідач) про стягнення 1 400 218,78 грн. боргу за природний газ, 1 181 164,31 грн. пені, 214 681,36 грн. 3% річних та 984 129,85 грн. інфляційних нарахувань за договором купівлі-продажу природного газу від 26.12.2014 № 2361/15-ТЕ-20.

Рішенням господарського суду Луганської області від 25.04.2018 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 214 681,36 грн. 3% річних, 984 129,85 грн. інфляційних втрат та 17 982,16 грн. судового збору. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 1 181 164,31 грн. відмовлено. В частині стягнення 1 400 218,78 грн. боргу провадження у справі закрито.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в частині відмови у стягненні з Відповідача на користь Позивача 1 181 164,31 грн. пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким вимоги в частині стягнення пені задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що він не є енергопостачальною компанією, а тому судом першої інстанції неправильно застосовано до нього норми Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін, що не скористались своїм правом участі у судовому засіданні без поважних причин.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Вищезазначеним судовим рішенням в межах даної справи встановлено наступні обставини:

- укладення між сторонами 26.12.2014 договору купівлі-продажу природного газу № 2361/15-ТЕ-20 (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого Позивач зобовязався передати у власність Відповідачу у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України, а Відповідач прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору;

- порушення Відповідачем виконання грошового зобовязання.

- підписання сторонами актів прийому-передачі природного газу протягом січня квітня, жовтня грудня 2015 року на загальну суму 4 974 165,78 грн.: від 31.01.2015 на суму 627 540,15 грн., від 28.02.2015 на суму 458 209,53 грн., від 31.03.2015 на суму 478 956,42 грн., від 30.04.2015 на суму 214 440,43 грн., від 31.10.2015 на суму 475 195,41 грн., від 30.11.2015 на суму 1 128 872,05 грн., від 31.12.2015 на суму 1 490 951,79 грн.;

- факт несвоєчасного виконання Відповідачем зобов'язань з оплати поставленого природного газу у строк встановлений п. 6.1. Договору, що як наслідок є підставою для нарахування на підставі ст. 625 ЦК України та стягнення з Відповідача 3% річних в розмірі 214 681,36 грн. 3% річних, 984 129,85 грн. інфляційних втрат.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що на виконання умов Договору ним було передано у власність Відповідача природний газ на загальну суму 4 974 165,78 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2015 на суму 627 540,15 грн., від 28.02.2015 на суму 458 209,53 грн., від 31.03.2015 на суму 478 956,42 грн., від 30.04.2015 на суму 214 440,43 грн., від 31.10.2015 на суму 475 195,41 грн., від 30.11.2015 на суму 1 128 872,05 грн., від 31.12.2015 на суму 1 490 951,79 грн.

Відповідачем умови Договору щодо оплати вартості поставленого протягом січня квітня, жовтня грудня 2015 року природного газу виконувались неналежним чином, у звязку з чим, станом на час подання позову, за останнім утворилась заборгованість за зобовязаннями грудня 2015 року в сумі 1 400 218,78 грн., з вимогою про стягнення якої звернувся Позивач.

Також, через неналежне виконання Відповідачем свого зобовязання по оплаті поставленого природного газу Позивачем були нараховані на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 214 681,36 грн., інфляційних нарахувань 984 129,85 грн. та пеня в сумі 1 181 164,31 грн.

Відповідач заперечував проти позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що, він є виконавцем (виробником) житлово-комунальних послуг, діяльність та потужність якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг, у т.ч. постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, на території проведення антитерористичної операції, тому на нього розповсюджується дія ч. 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", якою встановлено мораторій на час, визначений у ст. 1 цього Закону на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів доведеності факту прострочення виконання зобовязання з оплати вартості поставленого газу протягом заявленого Позивачем періоду, що є підставою для нарахування 3 % річних в сумі 214 681,36 грн. та 984 129,85 грн. інфляційних втрат. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, судом першої інстанції зроблено висновок про розповсюдження на Відповідача дії ч. 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/ виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" №85-VІІІ від 13.01.2015, яка встановлює мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення АТО.

Відмова у задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 1 181 164,31 грн. стала підставою для звернення Позивача з апеляційною скаргою, яку заявник апеляційної скарги обґрунтовує заперечуванням свого статусу у якості енергопостачальної компанії, а тому судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі Закон №85-VІІІ від 13.01.2015).

В іншій частині рішення господарського суду не оскаржується.

Колегія суддів погоджується зі спірними висновками господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" встановлено, що до завершення антитерористичної операції встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/ виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

ОСОБА_5 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 24.05.2016, основним видом діяльності відповідача є, зокрема, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Відповідно до п. 2.1 Статуту КП "Первомайськтеплокомуненерго", основною метою та видами діяльності підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, надання послуг з централізованого опалення споживачам.

Крім того, з наявних в матеріалах справи копій ліцензій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, вбачається, що КП "Первомайськтеплокомуненерго" є виробником (а.с. 113), здійснює постачання (а.с. 112) та транспортування (а.с. 111) теплової енергії. Тобто, Відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг.

При цьому, Відповідач здійснює свою господарську діяльність у м. Золоте Луганської області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Відповідно до п. 1.2 Договору, газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Таким чином, Відповідач споживав природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

Відповідно до Наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/6/а від 07.10.2014 "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення" територія Луганської області (включаючи м. Золоте місцезнаходження підприємства Відповідача) віднесена до районів проведення антитерористичної операції. Отже, у спірний період Відповідач надавав житлово-комунальні послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Оскільки газ, що поставлявся Позивачем Відповідачеві є енергетичним ресурсом за тлумаченням визначення, приведеного в п. 1.5. ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а, як встановлено місцевим судом за наявними у справі документами, відповідач надає житлово-комунальні послуги в районі проведення АТО (є виробником цих послуг у розумінні ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") саме завдяки використанню природного газу, висновок про відсутність підстав до нарахування і стягнення пені за період січня грудня 2015 року є правомірним.

Відповідно до п.6 Статуту ПАТ "НАК "Нафтогаз України", затвердженого постановою КМУ від 25.05.1998 № 747 (в редакції постанови КМУ від 02.10.2013. №724), предметом діяльності Компанії є, зокрема: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату; організація виробництва та постачання теплової енергії.

ОСОБА_5 п. 2 ст. 1 Постанови КМУ від 25.07.2012 № 705 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу", ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн.куб.м та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії. Враховуючи те, що природний газ є енергетичним ресурсом, а гарантованим постачальником цього ресурсу є підприємство Позивача, що підтверджується матеріалами справи, то підприємство Позивача є постачальником енергоресурсу.

Відтак, з урахуванням того, що Відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, діяльність та потужності якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є постачальником енергоресурсу, положення ч. 2 ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання Відповідачем умов Договору купівлі-продажу природного газу № 2361/15-ТЕ-20 від 26.12.2014.

Посилаючись в апеляційній скарзі на невірне застосування місцевим судом норм Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 внаслідок безпідставного наділення Позивача статусом "енергопостачальної компанії", скаржник на власний розсуд тлумачить та визначає коло господарюючих субєктів, на яких розповсюджується дія ст. 2 цього Закону через визначення терміну "енергопостачальна компанія" в розумінні визначень, наведених в Законі України "Про електроенергетику" та ст. 275 Господарського кодексу України.

Колегія суддів звертає увагу Позивача, що Закон України "Про електроенергетику" взагалі не підлягає застосуванню до розглядуваних спірних правовідносин, повязаних з поставкою природного газу, а ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 як спеціальна норма стосовно встановленого мораторію, містить в собі автономну категорію "енергопостачальна компанія" по відношенню до загальної ст. 275 Господарського кодексу України.

Так, віднесення субєкта до "енергопостачальної компанії" в розумінні ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, для цілей визначення можливості застосування мораторію, обумовлено виключно ознаками, наведеними в цій статті та не залежить від необхідної відповідності такого визначення "енергопостачальника", наведеного в ст. 275 Господарського кодексу України.

Такими спеціальними нормативними ознаками енергопостачальної компанії, визначеними у ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, є:

- здійснення поставок енергоресурсів;

- споживання цих енергоресурсів виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг;

- надання виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, обумовлених споживанням енергоресурсів, цих послуг в районі проведення антитерористичної операції.

Судова колегія вважає, що наведене тлумачення змісту ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 є таким, що відповідає меті її запровадження, враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги Позивача до Відповідача щодо спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст. 8 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені зі споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).

Дійсно, тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенню до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст.ст. 2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення АТО), Позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема Відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечення Скаржника відносно застосування приписів ст.714 Цивільного кодексу України в силу загального характеру по відношенню до ст.275 Господарського кодексу України колегією суддів також відхиляються, оскільки їх предмети регулювання відносно категорії "енергоресурси" взагалі не перетинаються ст.275 Господарського кодексу України передбачає поставку енергії, а не енергоресурсів і підстав для ототожнення означених понять Скаржником не наведено, а судом з матеріалів справи не вбачається.

У цьому звязку, міркування Позивача на користь своєї версії тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 відносно прикладів спалювання вугілля, мазуту, дров судом відхиляються як некоректні, оскільки хоча вказані види палива поряд з природним газом і охоплюються категорією "паливно-енергетичні ресурси" в розумінні абз.5 преамбули Закону України "Про енергозбереження", але на відміну від природного газу, як обєкта за Договором на купівлю-продаж природного газу, не поставляються через певний спосіб доставки (приєднану мережу), передбачений для енергоресурсів ч.1 ст.714 Цивільного кодексу України.

Наявність двох інших критеріїв застосування ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 статусу Відповідача як виконавця житлово-комунальних послуг (газопостачання віднесено до виду житлово-комунальних послуг на підставі п.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") та надання послуг з газопостачання на території проведення антитерористичної операції (м. Золоте ) місцевим судом було встановлено, а скаржником не спростовано.

Виходячи з наведеного, нарахування пені за спірним Договором не має здійснюватися з 07.02.2015 на підставі вищенаведених вимог закону.

За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги щодо неправомірного застосування судом першої інстанції норм Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" до спірних взаємовідносин сторін спростовуються матеріалами справи.

Отже, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені в розмірі 1 181 164,31 грн. за зобовязаннями січня грудня 2015 року.

Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено, а доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Луганської області від 25.04.2018 у справі № 913/66/18 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Керуючись ст.ст. 270, 273, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 25.04.2018 у справі № 913/66/18 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "НАК "Нафтогаз України", м. Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 05.07.2018.

Головуючий (суддя-доповідач) О.В. Стойка

Судді О.О. Радіонова

ОСОБА_3