ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/357/18
Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

секретар судового засідання - Кришталь Д.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська,1, )

до відповідача: Центр „Катюша у формі товариства з обмеженою відповідальністю (65091, м. Одеса, вул. Розкидайлівська,56, )

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департамент комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1, Код ).

про стягнення 3 964 762,98 грн.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю);

Від відповідача: ОСОБА_2 (за довіреністю);

Від третьої особи: ОСОБА_3 (за довіреністю);

встановив:

Позивач, Одеська міська рада, звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача, Центру „Катюша у формі товариства з обмеженою відповідальністю, про стягнення 3 964 762,98 грн. заборгованості з яких: 3345048,50 грн. основного боргу, 2 050 001,09грн. інфляційне збільшення, 48641,61грн. 3% річних , 366071,78 грн. пені.

Обґрунтовуючи позовну заяву посилається на укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки від 29.10.2010р., невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань за договором в частині внесення орендної плати за період з 01.12.2016р. по 31.10.2017р., нарахування на суму заборгованості пені, інфляційних та 3% річних

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.03.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/357/18, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департамент комунальної власності одеської міської ради.

Відповідач надав відзив (а.с.54-58) на позовну заяву (зареєстрований за вхід. № 5988/18 від 14.03.2018р.) в якому заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Підтвердив, що дійсно між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки від 29.10.2010р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за номером 4047.

Стверджує, що Відповідач здійснив розрахунок орендної плати за договором у відповідності до вимог чинного законодавства України, вважає орендну плату категорією податку на землю, вважає що у зв'язку з корегуванням грошової оцінки земель м.Одеси він повинен самостійно розрахувати суму орендної плати на підставі витягу про нову нормативно-грошову оцінку землі яка діє з 01.01.2017, внесення змін до договору оренди землі не потрібно, вважає що п.4.4 договору дає йому право в такому випадку одноособово змінити умови договору.

Згідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно п. 4.1 Договору оренди земельної ділянки від 29.10.2010 року, орендна плата розраховується у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки.

Відповідач вважає, що орендна плата є категорією податку на землю, порядок розрахунку та сплати якої визначається положеннями Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 9.1.10. п. 9.1. ст. 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів.

Згідно п.п.14.1.136. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до п.п.16.1.4. п.16.1. ст.16 Податкового кодексу України сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Підпункт 14.1.156. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Пунктом 54.1. статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно п.56.11. ст.56 Податкового кодексу України грошове зобов'язання самостійно визначене платником податку оскарженню не підлягає.

Повідомив суд про те. що Одеською міською радою 29.06.2016 року було прийнято рішення № 756-УІІ «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси», відповідно до якого з 01.01.2017 року в м. Одесі вводиться в дію нова нормативна грошова оцінка земель міста.

Відповідно п. 286.2. ст.286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Згідно до п.287.3. ст.287 Податкового кодексу України податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Відповідно до п.289.1 ст.289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Орендна плата була розрахована Відповідачем на підставі витягу про нормативну грошову оцінку, що відповідає положенням п.289.1 ст.289 Податкового кодексу України та 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі».

Відповідач вважає, що орендна плата є категорією податку на землю, порядок розрахунку та сплати якої визначається положеннями Податкового кодексу України.

Відповідач самостійно здійснював розрахунок суми орендної плати на земельну ділянку на підставі витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 07.03.2017 № 6435/86-17.

Також у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що на його думку зміни до договору в частині коригування «Грошової оцінки земель м. Одеса» не потребують укладання додаткової угоди до договору. Оскільки згідно п.4.4 договору Орендар не звільняється від орендної плати і сплачує її незалежно від результатів його господарської діяльності. Умови цього договору щодо розміру орендної плати можуть бути змінені за згодою обох сторін, шляхом укладання відповідних угод, які мають бути нотаріально посвідчені та будуть невідємними частинами цього договору, крім випадків: зміни розміру земельного податку, відповідно до чинного законодавства України, коригування «Грошової оцінки земель м. Одеси», яка затверджується рішенням Одеської міської ради, зміни функціонального призначення будівлі або її частини.

Крім того, звертає увагу суду на те, що ГУ ДФС в Одеській області у листі від 12.10.2017 № 9234/9/15-32-12-04- 14 вказує, що станом на 01.10.2017 заборгованість по орендній платі Відповідача складає всього 972 012,10 грн., а не 3 345 048,50 грн., як зазначає Позивач у позовній заяві.

В підтвердження сплати податкового боргу у листопаді 2017 року на суму 1 652914,11 грн. відповідач до відзиву надав копію платіжного доручення № 1 від 02.11.2017р. (а.с.78)

Також надав копії платіжних доручень за жовтень 2017р. № 4 від 28.11.2017р. на суму 453928,58грн., за листопад 2017р. № № 35 від 27.12.2017р. на суму 453928,58грн., за грудень 2017 р. № 51 від 25.01.2018р. на суму 453928,58грн., за січень 2018 р. № 68 від 28.02.2018р. на суму 453928,58грн.

У своєму відзиві та доповненнях до відзиву (а.с.81-90) зазначив, що Відповідачем у відповідності до вимог Податкового кодексу України та індивідуальної податкової консультації від 27.12.2017 року здійснено розрахунок орендної плати за земельну ділянку комунальної власності з урахуванням нової нормативної грошової оцінки, яка набрала чинності з 01.01.2017 р. без укладання між сторонам додаткової угоди.

16.03.2018р. позивач надав до суду відповідь до відзиву (зареєстрована за вхід. №6165/18) (а.с.81-90). В якому позивач звертає увагу суду на те, що відповідач, посилаючись на наявне в нього права самостійно змінювати розмір орендної плати, перекручує зміст договору, додаючи до тексту п. 4.4, слово «самостійно», якого немає в тексту договору.

Зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» також передбачено, що відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Таким чином, Законом України «Про оренду землі» чітко та однозначно передбачений обовязком орендарів сплачувати орендну плата за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі у розмірі та на умовах, встановлених договором. Єдиний виняток передбачений виключено в частині строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Позивач зазначає, що пунктом 4.4. договору оренди визначено, що умови цього договору щодо розміру орендної плати можуть бути змінені за згодою обох сторін, шляхом укладення відповідних угод, які мають бути нотаріально посвідчені та будуть невідємними частинами цього договору, крім випадків: зміни розміру земельного податку, відповідно до чинного законодавства України; коригування «Грошової оцінки земель міста Одеси», яка затверджується рішеннями Одеської міської ради; зміни функціонального призначення будівлі або її частини. У цих випадках розмір орендної плати змінюється Орендодавцем.

Орендодавцем за договором є Одеська міська рада, отже в тексті п. 4.4 Договору немає положень про те, що ТОВ Центр «Катюша» має право самостійно визначити розмір орендної плати.

При укладанні договору сторони погодили можливість внесення змін до договору оренди землі у зв'язку зі зміною нормативної грошової оцінки земель міста Одеси саме Одеською міською радою шляхом укладення відповідної угоди, яка має бути нотаріально посвідчені та буде невід'ємною частиною цього договору.

Водночас, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 651 Цивільного кодексу України). Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Додатково, постановою Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 15.02.2018 р. № 916/1578/15-г встановлено, що чинним законодавством не передбачено положень про зміну розміру орендної плати за користування орендованим майном саме з моменту прийняття законодавцем таких змін, а надається право стороні правовідносин в подальшому ініціювати внесення відповідних змін до договору. Отже, до моменту внесення змін до договору оренди, в тому числі за рішенням суду, орендар зобовязаний сплачувати оренду плату в розмірі, передбаченому чинним договором оренди.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, прийняття Одеською міською радою рішення від 29.06.2016 року, якою затверджено нову технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси, не тягне за собою автоматичну зміну умов договорів оренди землі в частині розміру орендної плати, а є лише підставою для внесення таких зміг.

Зменшення розміру орендної плати внаслідок зміни нормативно- грошової оцінки повинно відбуватись шляхом внесення змін в існуючий договір, позаяк без внесених змін відсутні підстави для сплати іншого розміру орендної плати, ніж у договорі.

Крім того, звертає увагу, що представник відповідача вводить в оману суд, вказуючи на арк. 5 доповнень до відзиву, що відповідно до п.п. 9.1.10 п. 9.1. ст.9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів. Чинний Податковий кодекс України взагалі не містить такого пункту. Позивач вважає, що доводи ТОВ Центр «Катюша» стосовно того, що орендна плата є категорією податку на землю, порядок розрахунку та сплата якої визначається положеннями Податкового кодексу України є помилковими.

Позивач також зазначив, що під час попередньої зміни нормативної грошової оцінки земель м. Одеси сторонами договору дотримано відповідного порядку внесення змін до договору оренди землі та 14.05.2012 р. укладено відповідний договір про внесення змін № 1. До моменту внесення змін до договору оренди ТОВ Центр «Катюша» зобовязаний сплачувати оренду плату в розмірі, передбаченому чинним договором оренди.

У судовому засіданні від 20.06.2018 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

29.10.2010 року між Одеською міською радою та Центр «Катюша» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ідентифікаційний г д юридичної особи - 02219949 (скорочене найменування - ТОВ Центр «Катюша»), було укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :15:003:0008, площею 24,5706 га, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Розкидайлівська, 56, терміном на 49 (сорок девять) років. Вказаний договір зареєстрований в Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.12.2010 року за № 13.

Згідно з актом прийому-передачі земельної ділянки Одеська міська рада передала в оренду ТОВ Центр «Катюша» вказану земельну ділянку.

Договором про зміни №1 до договору оренди, посвідченого 29.10.2010р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 4047, внесено зміни до договору оренди землі на підставі рішення Одеської міської ради від 28.02.2012р. № 1845-VI. Вказаний договір зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за реєстраційним номером обєкта нерухомого майна 00128.

Пунктом 4.1 договору в редакції договору про зміни № 1 до договору оренди, посвідченого 29.10.2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 4047, встановлено, що орендна плата за земельну ділянку, площею 245706 кв.м. розрахована у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає 5 174 715,58 грн. на рік.

Розмір орендної плати встановлюється за домовленістю сторін згідно з рішеннями Одеської міської ради у відповідності до розрахунку розміру орендної плати та може збільшуватися Одеською міською радою в межах, передбачених законодавством (п. 4.2 Договору).

Листом головного управління ДФС в Одеській області повідомлено департамент комунальної власності Одеської міської ради про те, що в 2017 році ТОВ Центр «Катюша» в порушення п. 4.2, п.4.4. розділу 4 Договору без узгодження з Орендодавцем (Одеською міською радою) змін до Договору, самостійно нарахувало орендну плату за землю на поточний рік з врахуванням нової НГО 2017 року (витяг про НГО від 07.03.2017 р. № 6435/86-17), що призвело до скорочення нарахувань орендної плати за землю на 4 370 302,0 грн., а саме, річна сума орендної плати на 2017 рік складає 5 447 142,93 грн., проти обовязкових 9 8174 444, 67грн.

Між тим, орендар покладені на нього зобовязання законом та договором щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою не виконав належним чином та не сплатив орендну плату в належному розмірі, внаслідок цього департаментом комунальної власності Одеської міської ради надіслано претензію ТОВ Центр «Катюша» від 31.07.2017 р. № 01-13/3567 про необхідність сплати заборгованості.

Вказана претензія залишена без задоволення, у звязку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав до господарського суду Одеської області в рамках провадження у даній справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

П.1 ст.202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Використання землі в Україні є платним (ст. 206 Земельного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договорів. Невиконання своїх зобовязань за умовами договору є підставою виникнення відповідальності.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земель :і ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно з п. «в» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобовязані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони.

Згідно з п. 4.4 Договору орендар не звільняється від орендної плати і сплачує її незалежно від результатів його господарської діяльності.

Стаття 24 Закону України «Про оренду землі» визначає права та обов'язки орендодавця, зокрема: орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Пунктами 9.1.2 Договору передбачено право орендодавця вимагали від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Орендна плата вноситься за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця на протязі ЗО календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації (п. 4.3).

Згідно з ч. З ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Абзацом 2 п.п. 1.3 п. 1 Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» встановлено, що системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (ч. 1 ст. 21 Закову України «Про оренду землі», п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового України, далі - ПК України), з іншого - є однією з форм плати за загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (п.п 14.1 ст. 14 ПК України).

Пунктом 14.1.136 ст.14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Згідно з п. 14.1.147 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Таким чином, нормами податкового законодавства передбачено дві самостійні форми плати за землю - земельний податок або орендна плата.

Окремо слід повністю навести відповідні спеціальні норми Податкового кодексу України.

Статтею 271 Податкового кодексу України, яка має назву «База оподаткування земельним податком», врегульовані відносини стосовно визначення бази оподаткування у разі плати за землю у формі земельного податку.

В той час, як вже було зазначено, правовідносини визначення, порядку та строків сплати плати за землю у формі орендної плати врегульовані іншою статтею Податкового кодексу України 288 «Орендна плата».

Згідно з п. 288.1. ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Пунктом 288.4. ст. 288 Податкового кодексу України чітко визначено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Таким чином, нормами Податкового кодексу України чітко передбачено, що останні регулюють відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів. В той час як підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, а не дані поданої платником податків декларації.

Крім того, п. 289.1. Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідна нормативна грошова оцінка земель була використана як під час укладання договору оренди землі, так і під час укладання Сторонами договору про внесення змін № 1 та є підставою для укладання додаткової угоди у звязку із затвердженням нової технічно документації з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси.

Нормами податкового законодавство передбачений обовязок платників податку самостійно обчислити суму плати за землю, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями та подати податкову декларацію, а не право самостійно змінювати розмір орендної плати, встановлений відповідним договором.

Згідно зі ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Отже, на момент подання позову у даній справі ТОВ Центр «Катюша» є боржником, що прострочив виконання грошового зобовязання та має заборгованість.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши посянення представників сторін, суд встановив, що між позивачем та відповідачем склались господарсько-правові відношення, а не податкові, на підставі договору про оренду землі. Відповідач, всупереч положень п. «в» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та п.п. 4.3, 4.4 Договору, укладеного на підставі волевиявлення обох сторін, який є обовязковим до виконання, не сплачував орендну плату у розмірі, визначеному договором, за використання відповідної земельної ділянки з 01.12.2016 р. по 31.10.2017 р., внаслідок чого утворилась заборгованість.

Суд не погоджується з доводами ТОВ Центр «Катюша» стосовно пріоритету норм Податкового кодексу України над нормами Закону України «Про оренду землі» та Цивільного кодексу України в контексті регулювання відносин зі сплати орендної плати договором оренди землі.

Нормами Податкового кодексу України чітко передбачено, що останні регулюють відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів та не мають жодного пріоритету під час регулювання договірних відносин в той час як підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, а не дані поданої платником податків декларації.

Надану до матеріалів справи Податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 27.12.2017 р. № 3158/6/99-99-12-02-03-15/іпк суд не вважає неналежним доказом, оскільки органи ДФС надають індивідуальні податкові консультації з питань застосування норм податкового та іншого законодавства, проте не наділені повноваженнями тлумачити умови договору оренди землі. Повноваження тлумачити умови договору надані виключно сторонам такого договору та суду.

Суд також не погоджується з твердженнями відповідача, що наданий ним акт підтверджує відсутність заборгованості.

Підпунктом 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України визначено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні органу державної податкової служби виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків.

З урахуванням зазначеного, вказаний акт не є належним доказом відсутності у відповідача заборгованості, акт лише вказує на відсутність розбіжностей між даними, поданими відповідачем у декларації та відповідними розрахунками.

З огляду на вищевикладене, позов в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 3 345 048,50 грн. за договором оренди земельної ділянки підлягає задоволенню в повному обсязі.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.10.2014р. у справі № 6-113цс14 визначено, що за змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В листі Верховного Суду України від 01.07.2014 р. «ОСОБА_3 практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» зазначено, що беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 3% річних на суму 48 641,61грн. згідно доданого до позову розрахунку.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок (а.с. 46), суд вважає його вірним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі в сумі 48 641,61грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 2 050 001,09грн. інфляційних втрат.

У листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97 р. містяться Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, відповідно до яких при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Застосовуючи норми чинного на момент розгляду справи Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України у постанові від 01.02.2012 р. № 52/30 дійшов висновку, що аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Згідно розрахунку інфляційних втрат наданого позивачем (а.с.45), позивач при розрахунку інфляційних втрат брав до уваги індекси інфляції, починаючи із січня 2017 року.

Відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р. «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок, вважає його вірним та обґрунтованим, у звязку з чим вимога позивача щодо стягнення з відповідача 205 001,09 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню в повному обсязі.

Статтею 610, ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім того, ч. 1 ст. 216, ст. 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько- правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойка (пеня) штраф, то вона підлягає стягненню у повному розмірі незалежно від відшкодування збитків.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коди зобовязання мало бути виконане.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але згідно із статтею З зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих виконанням чи невиконанням зобовязання (ч.1ст. 550 Цивільний кодекс України).

Пунктом 4.6 Договору сторонами передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, орендар сплачує пеню, розмір якої визначається згідно зі ст. 16 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетними цільовими фондами».

Суд дослідивши матеріали справи та норма законодавства, вважає що позов в частині стягнення з відповідача пені в сумі 366071,78грн. задоволенню не підлягає, оскільки Закон України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетними цільовими фондами», згідно якого позивачем здійснено нарахування пені, втратив чинність з 01.01.2011р.

Згідно ч.1 ст.73 Господарського процесуального Кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з п.1 ст.86 Господарського процесуального Кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовна заява про стягнення 3 964 762,98 грн. з відповідача на користь позивача підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 3 598 691,20грн. з яких: 3 345 048,50грн.. основного боргу, 205 001,09грн. інфляційних витрат, 48 641,61грн. 3% річних.

Відповідно до ст.ст.123, 129 Господарського процесуального Кодексу України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 15, 16, 202, 509, 525, 526, 549, 550, 610, 611, 624, 625, 626, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 216,218,230,232 Господарського кодексу України, ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», п. 1 Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», ст. 21 Закону України «Про оренду землі», ст. 96 Земельного кодексу України, п.п. 14.1, 14.1.136, 14.1.147 ст. 14, ст. 271, 75.1.1 п. 75.1 ст. 75, п.п. 288.1., 288.4. ст. 288, п. 289.1. Податкового кодексу України, ст.ст.46, 73, 74, 75, 77, 79, 86, 91, 98, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов Одеської міської ради до Центру „Катюша у формі товариства з обмеженою відповідальністю, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, про стягнення 3 964 762,98 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Центру „Катюша у формі товариства з обмеженою відповідальністю (65091, м. Одеса, вул. Розкидайлівська,56, ) на користь Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська,1, ) 3 345 048/три мільйони триста сорок пять тисяч сорок вісім/грн. 50коп. основного боргу, 205 001/двісті пять тисяч одну/грн. 09коп. інфляційних витрат, 48 641/сорок вісім тисяч шістсот сорок одну/грн. 61коп. 3% річних, 53 980/пятдесят три тисячі девятсот вісімдесят/грн. 36коп. витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом двадцяти днів з моменту складення повного рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 20.06.2018р. Повний текст рішення мав бути складений та підписаний 28.06.2018 р., проте з урахуванням того, що 28.06.2018р. святковий день, повний текст рішення підписано у перший робочий день 02 липня 2018 р.

Суддя Р.В. Волков