ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2018 року м. Дніпро Справа № 904/300/18

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Кощеєва І. М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецова В. О., Орешкіної Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дніпровської міської ради

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2018 р.

( суддя: Назаренко Н.Г., м. Дніпро, повний текст рішення підписано 27.04.2018 р. )

у справі:

за позовом Дніпровської міської ради,

м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РАТИБОР-ІНВЕСТ",

м. Дніпро

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці Позивача:

Департамент економіки, фінансів та міського бюджету

Дніпропетровської міської ради,

м. Дніпро

про визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

Дніпровська міська рада звернулась до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просила визнати укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "РАТИБОР-ІНВЕСТ" договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра у редакції, зміст якої наведений у позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариством порушено норми ст. 27-1 Закону України Про планування і забудову територій, який діяв на момент будівництва, ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та Порядку залучення коштів на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська, а саме збудовано обєкт, без участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом укладення відповідного договору.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, просив суд застосувати позовну давність, оскільки Позивач звернувся до суду з позовною заявою про укладення договору майже через 10 років після введення об'єкта будівництва в експлуатацію та майже через 7 років після винесення рішення по справі № 39/162-09, та після спливу 3-х років позовної давності.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2018 р. у справі № 904/300/18 ( суддя Назаренко Н. Г. ) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення Позивача до суду з вимогою про визнання укладеним спірного договору в його редакції, проте останній звернувся до суду зі спливом строку позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Місцевий господарський суд виходив з того, що Дніпровська міська рада і у 2008 р. і у 2011 р. була обізнана про неукладення Товариством з обмеженою відповідальністю РАТИБОР-ІНВЕСТ Договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра та мала можливість звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Крім того, господарський суд першої інстанції зазначив, що ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь є порушенням зобовязання, яке прямо передбачено чинним законодавством та не звільняє замовника будівництва від обовязку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття обєкта будівництва в експлуатацію.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду Дніпровська міська рада звернулася до Дніпропетровського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповно встановлені судом першої інстанції обставини, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2018 р. по справі № 904/300/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Cкаржник не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Дніпровська міська рада і у 2008 і у 2011 році була обізнана про не укладання ТОВ «Ратибор-Інвест» договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра та мала можливості звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Водночас, на думку Скаржника, Дніпровською міською радою не був пропущений строк позовної давності, оскільки після прийняття рішення господарським судом від 01.12.2011 р. по справі № 22/5005/14099/2011 за позовом ТОВ «Ратибор-Інвест» до Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним п. 6.9 договору оренди земельної ділянки від 04.05.2006 р., був прийнятий Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», та змінено вимоги для укладання договору пайової участі.

При цьому Скаржник зазначає, що Дніпровською міською радою не порушено строки позовної давності, оскільки по-перше міська рада намагалась зобовязати Відповідача виконати умови договору зобовязання від 16.12.2003 р. № 78, що підтверджується рішеннями судів по справі № 27/186/-09, а по-друге строк позовної давності починає свій відлік з моменту реєстрації звернення Замовника про укладання договору. Відповідач до міської ради із заявою про укладання договору не звертався, отже строк позовної давності на звернення до суду не сплив.

Скаржник наголошує на тому, що Відповідачем не виконано вимоги договору зобовязання від 16.12.2003 р. № 78, а міська рада у звязку з прийняттям Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не має права вимагати від забудовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва обєктів та передачі матеріальних та нематеріальних активів ( зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу ), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, тому було направлено відповідачу договір про пайову участь для підписання.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не зясовано доказів про вжиття заходів Відповідачем виконання обовязку щодо укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту та причин його не укладання у встановлений строк. Такий договір має бути укладеним в обов'язковому порядку, в межах строку, встановленого ч. 9 ст. 40 Закону. Неукладення договору, як способу уникнення Відповідача від покладених на нього обовязків щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра, свідчить про недотримання вимог законодавства і має наслідком порушення прав та інтересів відповідної територіальної громади.

Відтак, на думку Скаржника, оскільки, судом першої інстанції неповно встановлені обставини, що мають значення для справи то рішення підлягає скасуванню відповідно до вимог ст. 277 ГПК України.

Крім того, Скаржник зазначає, що при прийнятті рішення судом застосовано невідомий закон України ( сторінка 16 рішення ).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечує та просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін, оскільки вважає його законним, обгрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач наголошує на тому, що Дніпропетровська міська рада була добре обізнана про не укладення між сторонами договору пайової участі в розвитку інфраструктури м. Дніпропетровська.

При цьому Відповідач зазначає, що правовідносини щодо проектування та будівництва обєкту виникли і діяли в період з 16.12.2003 р. ( дата укладання Договору-зобовязання № 78) і до 22.12.2008 р. ( дата прийняття в експлуатацію 1 та 2 черги обєкту). Отже, у вказаний період діяв Закон України № 1699 "Про планування і забудову територій", який втратив чинність через два роки - 17.02.2011 р. ( після закінчення правовідносин між Сторонами щодо проектування, будівництва обєкту та прийняття його в експлуатацію ). Закон № 3038 не має зворотної дії в часі ( пункт 1 Розділу V "Прикінцеві положення" ), отже ст. 40 цього Закону не може бути застосована до Відповідача у період часу, коли Закон № 3038 не існував в правовому полі. Відтак, укладення спірного договору про пайову участь замовників будівництва у творенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста після введення об'єкта будівництва в експлуатацію не може грунтуватись на вимогах Закону № 3038.

Відповідач вважає, що якщо навіть припустити, що ст. 40 Закону № 3038 могла бути застосована до Відповідача у період часу (коли Закон № 3038 не існував в правовому полі ), то відповідно до положень п. 9 ст. 40 Закону № 3038 «договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію».

Крім того, Відповідач не погоджується із твердженням Позивача про застосування судом невідомого закону України, оскільки за змістом судового рішення цілком очевидно, що суд посилається на норми ст. 40 Закону України № 3038 «Про регулювання містобудівної діяльності».

Дніпровська міська рада вважає доводи та заперечення Відповідача, наведені в відзиві на апеляційну скаргу безпідставними та такими, які не спростовують аргументів Позивача, у звязку з тим, що хоча в Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності» і не передбачено про надання зворотної дії в часі, але встановлено укладання договору пайової участі, в той же час в Законі України «Про планування і забудову території» не було передбачено укладання договору пайової участі, а лише його сплата. Помякшити відповідальність Відповідача перед Позивачем щодо сплати пайової участі не можливо, оскільки сума пайової участі нарахована на момент введення в експлуатацію житлового будинку з приміщеннями торговельно-комерційного призначення та автопаркінгом (2008 рік).

Міська рада вказує на те, що нею застосовано належний закон і Порядок, оскільки Закон України «Про планування і забудову території», на даний час втратив чинність, а Відповідач не виконав вимоги закону та не сплатив кошти пайової участі, тому Позивач вимушений самостійно звернутись з позовними вимогами про визнання договору пайової участі укладеним. Правовідносини між сторонами виникли з приводу укладання договору пайової участі та врегульовані нормами цивільного законодавства та ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Оскільки, Відповідач не надав до міської ради експертизу проектів будівництва, пайова участь нарахована відповідно до рішення міської ради № 5/11 від 29.07.2011 р. «Про внесення змін до рішення міської ради від 21.03.2007 р. № 6/11 «Про порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська» - у разі, якщо загальна кошторисна вартість не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, вона (величина пайової участі ) визначається на основі нормативів одиниці створеної потужності відповідно до п. п. 2.1 - 2.4 вищевказаного Порядку.

За твердженням міської ради строк позовної давності виникає, з моменту звернення Відповідача з заявою про укладання такого договору, а оскільки останній до ради не звернувся з пропозицією укласти договір пайової участі, то і перебіг позовної давності не почався. У звязку з тим, що ТОВ «Ратибор-Інвест» збудований та введений в експлуатацію зазначений в позові обєкт та не виконанні умови Договору - зобовязання від 16.12.2003 р. № 78, який є чинний, але не може бути виконаний, оскільки укладений з іншою особою, а саме з ТОВ «Ратиборградстрой», міська рада направила проект договору Відповідачу, який є забудовником, і який крім, того частково виконав умови Договору-зобовязання № 78, надавши Позивачу квартиру в січні 2009 року.

В процесі розгляду апеляційної скарги Позивача, Відповідач надав наступні додаткові пояснення, в яких посилався на те, що саме відповідно п. 3.10.2 Рішення № 336/34 від 01.03.2006 p., Позивач зобовязав Відповідача перерахувати в цільовий фонд міської ради кошти на розвиток інженерної та соціальної інфраструктури міста в сумі 140 000 грн. з першочерговим перерахуванням 30 % від загальної суми - 42 000,00 грн. до отримання рішення міської ради. Рішення № 336/43 від 01.03.2006 р. було видано Відповідачу після предявлення платіжного доручення № 1 від 03.04.2006 p., яким міській раді було перераховано суму в розмірі 42 000,00 грн. і 70 % в розмірі 98 000,00 грн. Відповідачем було перераховано міській раді платіжним дорученням № 47 від 19.12.2008 p., і тільки після цього 22.12.2008 р., - 1 та 2 черга обєкту були введені в експлуатацію на підставі рішень № № 4266, 4267. Отже, дії Положення в редакції Рішення № 5/14 від 29.07.2011 p. у відповідності до якого ( згідно позовної заяви ) Відповідачу було направлено на укладання Договір про пайову участь - не розповсюджується на ті обєкти, які вже були прийняті в експлуатацію станом на прийняття Рішення № 5/14, в тому числі і на обєкт Відповідача, який був прийнятий в експлуатацію 21.12.2008 р.

Відповідач зазначає, що якщо Позивач вважав, що його право порушено, то повинен був звернутись до Відповідача з позовом про захист свого порушеного права щодо укладання договору пайової участі, рахуючи з дати 14.10.2008 р. набрання чинності статті 27-1 Закону № 1699 (в який була додана ця стаття Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16.09.2008 p. N 509-VI ) з нормою щодо укладання договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, хоча цією статтею не встановлено виключного обов'язку саме замовника звернутися до органу місцевого самоврядування про укладення договору.

Отже, Відповідач вказує на те, що рішення суду у відмові в задоволені позову - є обґрунтованим та прийнятим у відповідності з законодавством України.

Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради у письмових поясненнях, що надійшли до апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, зазначивши, що на час введення зазначеного обєкта в експлуатацію, а саме грудень 2008 року, діяла норма ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», де визначено: «Замовник, який має намір здійснити будівництво об'єкта містобудування у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі (внеску) замовника від загальної вартості будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування». ТОВ «Ратибор-Інвест», на земельній ділянці, яка була передана на підставі рішення від 01.03.2006 р. № 336/34, було побудовано та рішеннями виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.12.2008 р. № 4267, від 22.12.2008 р. № 4266 введено в експлуатацію житловий будинок з приміщеннями торговельно-комерційного призначення та автопаркінгом по просп. Карла Маркса, 3.

Отже, Департамент вважає, що ТОВ «Ратибор-Інвест» порушено норми ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська (рішення міської ради від 21.03.07 №6/11, зі змінами та доповненнями), а саме, збудовано вищезазначений обєкт, без укладання договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра.

Також, Департамент посилається на те, що ТОВ «Ратибор-Інвест» актом прийму-передачі квартири від 12.01.2009 р. та змін до нього від 29.01.2009 р. передано міській ради квартиру загальною площею 95,3 кв. м. у житловому будинку № 3 по просп. Карла Маркса, величина пайової участі зменшена на передану квартиру. У зв'язку з тим, що не було належно чином підтверджено перерахування у цільовий фонд міської ради коштів на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста у сумі 140 000,00 грн., згідно рішення міської ради від 01.03.2006 р. № 336/34 вказані кошти не були зараховані в проекті договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_1 у складі колегії суддів: Євстигнеєва О.С., Кузнецова В.О.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 р. апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2018 р. у справі № 904/300/18 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Кощеєва І.М. ( доповідач ), судді: Євстигнеєва О.С., Кузнецова В.О., розгляд справи призначений у судове засідання на 31.05.2018 р.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 12.06.2018 р.

11.06.2018 р. в систему "Діловодство спеціалізованого суду" внесено інформаційну довідку, відповідно до якої та з урахуванням п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Дніпропетровському апеляційному господарському суді, у зв`язку з відпусткою члена колегії - судді Кузнецова В.О. розгляд справи № 904/300/18 в судовому засіданні не відбувся.

У зв'язку із усуненням обставин, пов'язаних із відпусткою члена колегії - судді Кузнецова В.О. та неможливістю проведення судового засідання 12.06.2018 р., колегія суддів визначила іншу дату проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги.

Розпорядженням керівника апарату суду від 18.06.2018 р. призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі, у звязку з виходом у відставку судді Євстигнеєва О. С.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_1 у складі колегії суддів: Кузнецова В.О., Орєшкіной Е.В.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 р. дану справу прийнято вказаною колегією до свого провадження.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 р. у складі: головуючий суддя Кощеєва І.М. ( доповідач ), судді: Кузнецова В.О., Орєшкіної Е.В. розгляд апеляційної скарги Дніпровської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2018 р. у справі № 904/300/18 було призначене в судове засідання на 10.07.2018 р.

У судовому засіданні 10.07.2018 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Відповідно ст. 269 ГПК України, переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2018 р. у справі № 904/300/18 залишити без змін виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, у звязку із виділенням Замовнику земельної ділянки для будівництва житлового будинку з приміщеннями комерційного призначення і автопаркінгом по проспекту Карла Маркса 3, кадастровий номер :03:263:0064 - 16.12.2003 р. між Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та ТОВ Ратиборграндстрой ( Забудовник ) укладений Договір - зобовязання № 78, відповідно до п. 1.2. якого, Забудовник зобовязується при введенні обєкта в експлуатацію, передати Виконкому 5 % від загальної площі квартир, в т. ч. квартирами вторинного ринку за згодою Виконкому.

18.02.2004 р. Дніпропетровська міська рада прийняла рішення № 201/15 Про передачу ТОВ Ратиборграндстрой земельної ділянки по проспекту Карла Маркса вул. Сімферопольській ( Жовтневий район ) в оренду для проектування і будівництва житлового будинку з приміщеннями торгівельно-комерційного призначення та автопаркінгом, відповідно до п. 3.8.2. якого ТОВ Ратиборграндстрой зобовязано передати виконкому міської ради житло згідно з договором зобовязання від 16.12.2003 р. № 78 ( а. с. 31-33 т. 1 ).

01.03.2006 р. Дніпропетровська міська рада прийняла рішення № 336/34 Про передачу ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ, земельної ділянки по проспекту Карла Маркса вул. Сімферопольській ( Жовтневий район ) в оренду для проектування і будівництва житлового будинку з приміщеннями торгівельно-комерційного призначення та автопаркінгом, відповідно до п. 1 якого земельна ділянка вилучена у ТОВ Ратиборградстрой і передана ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ, а згідно п. 3.10.1 зобовязано ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ під час прийняття житлового будинку з приміщеннями торговельно-комерційного призначення та автопаркінгом в експлуатацію передати виконкому житло, передбачене Договором - зобовязанням від 16.12.2003 р. № 78, а п. 3.10.2. зобовязано перерахувати у цільовий фонд міської ради кошти на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста у сумі 140 000,00 грн., першочерговим перерахуванням 30 % від загальної суми 42 000,00 грн. до отримання рішення міської ради ( а .с. 34 37 т. 1 ).

04.05.2006 р. між Дніпропетровською міською радою ( Орендодавець ) та ТОВ Ратибор-Інвест ( Орендар ) укладений Договір оренди землі, відповідно до п. 1.1 якого, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: просп. ОСОБА_2 вул. Сімферопольська ( Жовтневий район ), зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером :03:263:0064. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,2608 га ( п. 2.1 договору ). Договір укладено на 3 роки.

П. 6.9 договору оренди встановлено, що ТОВ Ратибор-Інвест відповідно до висновку управління економіки міської ради від 06.02.2006 р. № 2/4-128 під час прийняття жилого будинку з приміщеннями торговельно-комерційного призначення та автопаркінгом в експлуатацію зобовязано передати виконавчому комітету міської ради житло, передбачене Договором-зобовязанням від 16.12.2003 р. № 78.

25.12.2006 р. ТОВ Ратибор-Інвест отримало від інспекції Держархбудконтролю Дозвіл на виконання будівельних робіт № 432/2006 по будівництву жилого будинку з приміщеннями торговельно-комерційного призначення та автопаркінгом по просп. Карла Маркса вул. Сімферопольська ( Жовтневий район ) ( а. с. 110 т. 1 ).

21.03.2007 р. Дніпропетровської міської ради прийнято рішення № 6/11 Про Порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська ( далі Порядок ). Цим порядком визначено розмір пайової участі замовників ( забудовників ) у створенні ( розвитку ) соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпропетрвоська. Пайова участь забудовників є внеском, який забудовник має сплатити до бюджету міста.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 26.11.2008 р. № 11/39 Про внесення змін та доповнень до рішення міської ради від 21.03.2007 р. № 6/11 Про Порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська, відповідно до Закону України Про планування і забудову території визначено, що управління економіки міської ради здійснює підготовку розрахунків участі замовників (забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури з укладенням відповідних договорів ( а. с. 61-62 т. 1 ).

Крім того, рішенням міської ради від 21.07.2011 р. № 5/14 ( зі змінами та доповненнями від 28.12.2011 р. № 6/19, від 08.06.2016 р. № 9/9 ) були внесені зміни до рішення від 31.03.2007 р. № 6/11, та затверджено Порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська ( а .с. 83-86 т. 1 ).

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.12.2008 р. № 4267 затверджено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію першої черги житлового будинку з приміщеннями торгівель-комерційного призначення по проспекту Карла Маркса, 3, загальною площею квартир 12 581,2 кв. м., Замовник - ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ ( а. с. 63-64 т. 1 ).

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.12.2008 р. № 4266 затверджено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію другої черги житлового будинку з приміщеннями торгівель-комерційного призначення по проспекту Карла Маркса, 3, загальною площею квартир 1 245,7 кв. м., Замовник - ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ ( а. с. 65-66 т. 1 ).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2010 р. по справі № 27/186-09 відмовлено в задоволенні позову виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради до ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ про зобов'язання вчинити певні дії з передачі житла за Договором - зобовязанням від 16.12.2003 р. № 78 ( а. с. 69-73 т. 1 ).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.06.2010 р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2010 р. по справі № 27/186-09 скасовано та зобовязано ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ виконати Договір зобовязання № 78 від 16.12.2003 р. шляхом безоплатної передачі виконавчому комітету Дніпропетровської міської ради житла, а саме: квартири 5.2.1, загальною площею 87,1 кв.м; квартири 5.2.4, загальною площею 99,5 кв.м; квартири 7.2.4, загальною площею 99,0 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, 3 та інше житло площею 148,76 кв. м. ( а. с. 74-78 т. 1 ).

Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2010 р. скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.06.2010 р. по справі № 27/186-09, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2010 р. залишено без змін ( а. с. 79-82 т. 1 ).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2011 р. по справі № 22/505/14099/2011 задоволено позовні вимоги ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ до Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним п. 6.9. Договору оренди земельної ділянки від 04.05.2006 р. ( а. с. 87-89 т. 1).

Отже, в судовому порядку визноно недійсним п. 6.9. Договору оренди земельної ділянки від 04.05.2006 р, яким було передбачено зобовязання Орендаря під час прийняття житлового будинку з приміщеннями торговельно-комерційного призначення та автопаркінгом в експлуатацію передати виконавчому комітету міської ради житло, передбачене Договором зобовязанням від 16.12.2003 р. № 78.

Супровідним листом від 31.10.2017 р. № 10/15-652 на адресу Відповідача було направлено два примірники договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра (а.с. 97-98 т. 1 ).

Відповідач зазначений договір не підписав, зауважень чи пропозицій щодо договору не надав.

Договір не укладено, кошти пайової участі не сплачено, що на думку Позивача свідчить про ухилення Відповідача від укладання договору та стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач послався на те, що ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ порушено норми ст. 27-1 Закону України Про планування і забудову територій, який діяв на момент будівництва, ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та Порядку залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська ( рішення міської ради від 21.03.2007 р. № 6/11, зі змінами та доповненнями ), а саме збудовано вищезазначений обєкт, без участі забудовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", статтею 40 якого встановлено обов'язок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначено механізм його реалізації.

Таким чином, приписами ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено обов'язок замовника будівництва прийняти пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який реалізується шляхом укладення відповідного договору в порядку, визначеному Законом та деталізованому актом органу місцевого самоврядування.

Визначений частиною 9 статті 40 Закону строк (15 робочих днів, але до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію) встановлено для укладення договору про пайову участь після добровільного виконання стороною цього обовязку і звернення замовника будівництва до органу місцевого самоврядування з метою укладення такого договору.

Ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття обєкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням зобовязання, прямо передбаченого чинним законодавством.

Такий договір має бути укладеним в обов'язковому порядку, в межах строку, встановленого ч. 9 ст. 40 Закону. Неукладення договору свідчить про недотримання вимог законодавства і має наслідком порушення прав та інтересів відповідної територіальної громади.

Як слушно зазначив суд першої інстанціїї - висновок щодо обов'язку замовника будівництва укласти договір про пайову участь і після прийняття обєкта будівництва в експлуатацію викладено в постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 р. у справі № 3-1323гс16, від 01.02.2017 р. у справі № 3-1441гс16.

Судом першої інстанції встановлено, що будівництво обєкту житлового будинку з приміщеннями торговельного-комерційного призначення та автопаркінгом, за адресою: просп. ОСОБА_3 (просп. ОСОБА_2), 3 є завершеним, а об'єкт готовим до експлуатації ще у 2008 році, однак в порушення вимог законодавства, Товариство з обмеженою відповідальністю РАТИБОР-ІНВЕСТ не взяло участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра шляхом укладення відповідного договору.

Встановивши, що Товариство з обмеженою відповідальністю РАТИБОР-ІНВЕСТ є замовником будівельних робіт на обєкті будівництва, господарський суд дійшов висновку, що на Відповідача поширюється дія Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

В свою чергу, Відповідач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, мотивуючи це тим, що в Графіку сплати йдеться посилання на Акт приймання-передачі від 12.01.2009 р. та змін до нього від 29.01.2009 р. щодо передачі Відповідачем Позивачеві квартири загальною площею 95,3 кв.м. Зауважує, що стосовно передачі вищезазначеної квартири є судове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2011 р. по справі № 39/162-09 за позовом ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ до Дніпропетровської міської ради про стягнення грошових коштів за вартість жилої площі у сумі 408 231,60 грн. в якому зазначалося, що відповідний договір між сторонами не укладався, що було встановлено під час розгляду справи № 27/186-09, а отже передача житла на користь Дніпропетровської міської ради не регулюється положеннями Постанови КМУ № 772 від 27.08.2008 р., а відбулася відповідно до загальних основ діючого законодавства України. Також, Відповідач послався на те, що на дату прйняття вищезазначеного рішення, міська рада була добре обізнана про те, що договору пайової участі в розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська між сторонами не укладалось. Однак, жодних звернень Позивача за період часу з 22.04.2011 р. по 31.10.2017 р. з пропозицією по укладенню Договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра, до відповідача не надходило.

Позивач, заперечуючи проти застосування строку позовної давності, зазначив, що Дніпровською міською радою не порушено строки позовної давності, оскільки міська рада намагалась зобовязати Відповідача виконати умови договору зобовязання від 16.12.2013 р. № 78, що підтверджується рішеннями судів по справі № 27/186-09, строк позовної давності починає свій відлік з моменту реєстрації звернення замовника про укладення договору. Відповідач до міської ради зі зверненням не звертався про укладення договору не звертався, отже строк позовної давності на звернення до суду не сплив.

Дійшовши висновку, про те, що укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є обов'язковим в силу імперативних приписів Закону, а міська рада мала можливість звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності, місцевий господарський суд оскаржуваним рішенням відмовив в задоволені позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності для звернення Позивача з позовом до суду.

Як зазначалася раніше, суд апеляційної інстанції саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Скаржник, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Дніпровською міською радою був пропущений строк позовної давності.

Враховуючи наведене та приписи ст. 269 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спір по справі стосується визнання укладеним в редакції Позивача договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра на підставі ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста.

Ч. 3 ст. 179 ГПК України передбачено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Оскільки заявлено спір про укладання договору, щодо якого існує пряма вказівка закону про обов'язковість його укладення, місцевий суд дійшов правильного висновку про можливість визнання укладеним такого договору на підставі рішення суду.

Ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено істотні умови договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, якими є: розмір пайової участі, строк (графік) сплати пайової участі, відповідальність сторін. Крім того, невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Ч. 6 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати 10 % загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта для нежитлових будівель та споруд.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України ( ч. 5 ст. 180 ГК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

На виконання наведених вимог Закону Дніпропетровською міською радою 29.07.2011 р. прийнято рішення № 5/14 "Про внесення змін до рішення міської ради від 21.03.2007 р. № 6/11 "Про порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська" (далі - Порядок), яким визначено механізм залучення до пайової участі, порядок укладання договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції України Порядок є нормативно-правовим актом, обов'язковим для виконання на території м. Дніпра.

За приписами Розділу 2 Порядку величина пайової участі визначається у гривнях, виходячи з розміру пайової участі, визначеного за нормативами одиниці створеної потужності, і не може перевищувати граничного розміру пайової участі, визначеного у відсотковому значенні від загальної кошторисної вартості будівництва об'єктів. Нормативи одиниці створеної потужності (квадратний метр тощо) об'єктів визначені у додатку 1 до цього Порядку.

За умовами п. 2.5 Порядку граничні розміри пайової участі у відсотках від загальної кошторисної вартості об'єктів визначені у додатку 3 до цього Порядку та не перевищують встановленого законом розміру. Величина пайової участі із застосуванням норми щодо його граничного розміру встановлюється з урахуванням зонального коефіцієнта.

Загальна кошторисна вартість для розрахунку величини пайової участі повинна бути визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами та не враховує витрат на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Норма щодо граничного розміру пайової участі застосовується за умови надання замовником (забудовником) належним чином оформленої копії звіту експертної організації, визначеної у встановленому порядку, який містить інформацію про дотримання вимог кошторисної частини проекту.

У разі, якщо загальна кошторисна вартість не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, вона (величина пайової участі) визначається на основі нормативів одиниці створеної потужності відповідно до пунктів 2.1 - 2.4 цього Порядку.

Господарським судом встановлено, що забудовником не було надано для розрахунку пайового внеску зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва об'єкта, визначеного згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, та належним чином оформленої копії звіту експертної організації, визначеної у встановленому порядку, який містить інформацію про дотримання вимог кошторисної частини проекту. У зв'язку з цим фінансово-економічним департаментом позивача підготовлено розрахунок внеску, виходячи із розміру пайової участі, визначеної за нормативами одиниці створеної потужності об'єкта, із розрахунку площі об'єкта: 12 581,2 кв. м. ( площа житлового будинку ) + 1 245,7 кв. м. площа приміщення торговельно-комерційного призначення та аавтопаркінг ) та нормативу розміру пайової участі від одиниці створеної потужності за функціональним призначенням обєкта ( 117,68 грн. ).

Судом першої інстанції перевірено виконаний Позивачем розрахунок пайової участі та встановлено, що розрахунок розміру пайової участі, що є додатком до договору, здійснено у відповідності до Порядку та він є арифметично правильним.

У зв'язку з викладеним, колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що проект спірного договору містить всі істотні умови, передбачені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Під час розляду спору в суді першої інстанції, Відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України ).

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 5 ст. 261 ЦК України ).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2010 р. скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.06.2010 р. по справі № 27/186-09, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2010 р. про відмову в задоволенні позову виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради до ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ про зобов'язання вчинити певні дії з передачі житла за Договором - зобовязанням від 16.12.2003 р. № 78 - залишено без змін ( а. с. 79-82 т. 1 ). Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2011 р. по справі № 22/505/14099/2011 задоволено позовні вимоги ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ до Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним п. 6.9. Договору оренди земельної ділянки від 04.05.2006 р., яким було передбачено зобовязання Орендаря під час прийняття житлового будинку з приміщеннями торговельно-комерційного призначення та автопаркінгом в експлуатацію передати виконавчому комітету міської ради житло, передбачене Договором зобовязанням від 16.12.2003 р. № 78. ( а. с. 87-89 т. 1). Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2011 р. по справі № 39/162-09 за позовом ТОВ РАТИБОР-ІНВЕСТ до Дніпропетровської міської ради про стягнення грошових коштів за вартість жилої площі у сумі 408 231,60 грн. в якому зазначалося, що відповідний договір між сторонами не укладався, що було встановлено під час розгляду справи № 27/186-09, а отже передача житла на користь Дніпропетровської міської ради не регулюється положеннями Постанови КМУ № 772 від 27.08.2008 р., а відбулася відповідно до загальних основ діючого законодавства України.

Отже, Позивач на час розгляду вказаних справ був добре обізнаний про те, що договору пайової участі в розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська між сторонами не укладалось, а зазначені в позові обєкти нерухомості були прийняті в експлуатацію ще у грудні 2008 року.

У зв'язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Позивач звернувся з позовом у цій справі поза межами позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з обєктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При цьому, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися, що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-2469цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що Позивачем не доведений той факт, що він не міг дізнатися раніше про порушення свого цивільного права, а Відповідачем, навпаки, доведено, що інформацію про порушення була отримана Позивачем раніше.

Таким чином, як слушно зазначив місцевий суд - Дніпровська міська рада з 2008 р. була обізнана про не укладення Товариством з обмеженою відповідальністю РАТИБОР-ІНВЕСТ Договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра та мала можливість звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності, але звернулося до суду зі спливом такого строку, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів Відповідача викладених у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне 12.03.2011 р. набрав чинності Закон № 3038-VI, ч.ч. 1-3 ст. 40 якого передбачено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених ч. 5 ст. 30 цього Закону (ч. 7 ст. 40 Закону № 3038-VI).

Аналогічну норму щодо заборони органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів, крім пайової участі (внеску) замовника, вперше було встановлено ст. 27 № Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції Закону України від 16.09.2008 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» та подальших редакціях).

Пунктами 2, 7 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено, що закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом. Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.

Ураховуючи наведене, висновки судів про те, що дія положень ч. 7 ст. 40 цього Закону не поширюється на відносини, що виникли до набрання ним чинності, є помилковими (постанова Верховного Суду України від 06.09.2017 р. № 910/11081/16 ).

Виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин справи, з урахуванням того, що господарський суд у порядку ГПК України надав обґрунтовану та належну правову оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі, проаналізував відносини сторін та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального і процесуального права, відсутні підстави для зміни або скасування рішення місцевого суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на Дніпровську міську раду (апелянта).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.129, 270, 273, 275 285, 287 ГПК України Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2018 р. у справі № 904/300/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Постанова складена у повному обсязі 11.07.2018 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орешкіна

Суддя В.О. Кузнецов