КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2018 р. Справа№ 910/23579/17
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Тарасенко К.В.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання : Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 27.06.2018

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 (повний текст рішення складено 27.04.2018)

у справі № 910/23579/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до Товариства з обмеженою відповідальністю Рікосад

про стягнення 8 007,58 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Рікосад про стягнення 4 333,42 грн. пені та 3 674,16 грн. штрафу у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань з поставки товару згідно з договором № 53/ВЗЗ-2017 від 04.07.2017.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення відповідачем строків постачання товару обумовленого в договорі № 53/ВЗЗ-2017 від 04.07.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 (повний текст рішення складено 27.04.2018) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивачем не доведено факту належного виконання ним умов пункту 5.1 договору щодо надіслання або вручення ТОВ Рікосад письмової заявки.

Не погодившись з вказаним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт також зазначив, що уповноваженими особами Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України завчасно повідомлено та направлено на адресу відповідача заявки із зазначенням необхідної кількості товару, дати та місця поставки.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2018 справу №910/23579/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів Тарасенко К.В. та Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі №910/23579/17 та призначено розгляд справи на 27.06.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні 27.06.2018 підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 27.06.2018, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, та враховуючи відсутність заперечень представника позивача про розгляд справи у його відсутність, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначеного представника за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04.07.2017 між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Рікосад (далі учасник) було укладено договір № 53/ВЗЗ-2017 (далі договір) (т. 1; а.с. 31-35).

Відповідно до п. 1.1 договору учасник зобов`язується у визначені договором строки поставити замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а замовник прийняти і оплатити такі товари.

Найменування (номенклатура, асортимент) товару код ДК 021:20-7 продукція борошномельно-круп`яної промисловості. Кількість товару за договором: лот 1 крупа ячмінна 100 000 кг.

Згідно з п. 3.1 договору, ціна договору складає 648 000, 00 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 108 000, 00 грн.

Приписами пункту 4.1 договору передбачено, що розрахунки за товар, який поставляється, замовником проводиться шляхом оплати за фактично поставлену кількість товару (партію товару) з відстрочкою платежу до 90 календарних днів з дати документального підтвердження учасником замовнику доставки товару до товароодержувача.

Сторони в п. 4.2 договору встановили, що до кожної партії товару, яка постачається, учасник обов`язково надає замовнику накладну (у трьох примірниках) та рахунок-фактуру, завірені печаткою та підписом особи учасника, уповноваженої на підписання господарських та фінансових документів.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що строк поставки товару складає 10 календарних днів з моменту подання письмової заявки замовником.

За порушення строку поставки товару зазначеного у пункті 5.1 цього договору учасник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ вартості непоставленого товару за кожен день прострочення поставки. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару. У випадку порушення строку поставки чи не надання документів у термін, викладений другим абзацом п. 5.9 договору замовник залишає за собою право на одностороннє розірвання цього договору (п. 7.3 договору).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач направив на адресу відповідача листи №2251 від 31.08.2017, №2393 від 11.09.2017, №2345 від 05.09.2017 в яких зазначив про нарахування штрафних санкцій відповідно до п. 7.3 договору у зв`язку з недотриманням строків виконання договірних зобов`язань.

Проте, відповідач відповіді на вищевказані листи не надав.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, договір, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та Товариством з обмеженою відповідальністю Рікосад за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.

Частиною 1. ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст. 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Приписами статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

В силу приписів статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України).

Як зазначено вище, пунктом 5.1 договору передбачено, що строк поставки товару складає 10 календарних днів з моменту подання письмової заявки замовником.

Докази того, що сторони узгодили інший термін поставки товару за договором, в матеріалах справи відсутні.

За твердженнями позивача, ним для вчасної поставки товару складено та надіслано відповідачу заявку № 1597 від 07.07.2017 стосовно поставки товару у загальній кількості 14 600 кг у визначені строки (т. 1; а.с. 38).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач передав, а позивач прийняв товар, що підтверджується видатковими накладними: № 7-01 від 25.07.2017 у розмірі 6 480,00 грн.; № 7-02 від 25.07.2017 у розмірі 6 480,00 грн.; № 7-03 від 25.07.2017 у розмірі 29 160,00 грн.; № 9-02 від 08.09.2017 у розмірі 9 720,00 грн.; № 11-05 від 17.11.2017 у розмірі 3 240,00 грн.; № 11-06 від 17.11.2017 у розмірі 9 720,00 грн.; № 11-07 від 22.11.2017 у розмірі 9 720,00 грн.; № 11-08 від 22.11.2017 у розмірі 9 720,00 грн.; № 11-10 від 22.11.2017 у розмірі 12 474,00 грн. (т. 1; а.с. 39-47).

Позивач в підтвердження надіслання на адресу відповідача письмової заяви посилався на письмову заявку № 1597 від 07.07.2017.

Проте, колегія суддів зазначає, що ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, позивач не надав належних доказів направлення чи вручення заявки № 1597 від 07.07.2017 ТОВ Рікосад. Також, колегія суддів звертає увагу, що позивачем у судовому засіданні не доведено факту вручення заявки № 1597 від 07.07.2017 ТОВ Рікосад згідно з п. 5.1 договору.

Проти отримання зазначеної заявки також заперечував відповідач.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту належного виконання ним умов пункту 5.1 договору стосовно надіслання або вручення ТОВ Рікосад письмової заявки, тому прострочення виконання зобов`язань з боку відповідача відсутнє.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 4 333,42 грн пені та 3 674,16 грн штрафу не підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 910/23579/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 910/23579/17 підлягає залишенню без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 910/23579/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 910/23579/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на позивача.

4. Матеріали справи №910/23579/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 ГПК України та у строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 27.06.2018

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді К.В. Тарасенко

Б.В. Отрюх