КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Справа№ 910/15450/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

секретар - Ігнатюк Г.В.

за участю представників:

від позивача - не з'явився;

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2 - Навальнєв О.Ю., довіреність № 341772 від 22.05.18 р.;

від відповідача 3 - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 12.03.2018 р.

у справі № 910/15450/17 (суддя - Гумега О.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Нояк" 2) товариства з обмеженою відповідальністю "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів" 3) товариства з обмеженою відповідальністю "Грей - Юг"

про стягнення 476 028,00 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 р. позивач - публічне акціонерне товариство "Західінкомбанк" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Нояк", товариства з обмеженою відповідальністю "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів", товариства з обмеженою відповідальністю "Грей - Юг" про стягнення 476 028,00 грн.

27.11.2017 року до господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.03.2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредитних коштів згідно кредитного договору розпочався 01.09.2014 і з урахуванням положень ст.ст. 257, 261 ЦК України сплив 01.09.2017. З позовними вимогами до відповідача-2 та відповідача-3, як поручителів за договорами поруки 2393, № 2388, позивач звернувся лише 12.09.2017, тобто з пропуском шестимісячного строку, визначеного частиною 4 статті 559 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач - публічне акціонерне товариство "Західінкомбанк" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.03.2018 р. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції невірно було застосовано ст. 264 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/15450/17 за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 12.03.2018 р. та призначено розгляд справи на 22.05.2018 р.

10.05.2018 р. від товариства з обмеженою відповідальністю "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів", товариства з обмеженою відповідальністю "Нояк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Грей - Юг" надійшли відзиви на апеляційну скаргу.

21.05.2018 р. від публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

В подальшому розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 18.06.2018 року представник відповідача 2 заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші представники сторін у судове засідання не з'явились, про причини неявки відповідачі 1 та 3 суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників позивача та відповідачів 1 та 3 за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника відповідача 2, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.06.2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю Комерційний банк "Західінкомбанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Західінкомбанк" (кредитор, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Нояк" (позичальник, відповідач-1) було укладено кредитний договір №1906/07 (кредитний договір) (т.1 а.с.28 -29)

За умовами зазначеного договору, кредитор надає позичальнику кредит у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії для здійснення господарської діяльності у розмірі 3 000 000,00 грн. на умовах, визначених даним кредитним договором, із сплатою 19% річних, з терміном користування кредитними коштами до 19.06.2010, позичальник зобов'язується сплачувати процентну ставку за користування кредитними коштами із нарахуванням індексу інфляції (п.п. 1.1, 1.2, 1.4 кредитного договору).

До умов кредитного договору вносились зміни, які оформлювались додатковими договорами: додатковий договір від 17.07.2007, додатковий договір від 24.10.2008, додатковий договір від 11.11.2008, додатковий договір від 01.09.2009, додатковий договір від 11.11.2009, додатковий договір від 13.09.2011, додатковий договір від 10.01.2013 (додаткові договори до кредитного договору) (т.1 а.с.30-37).

Зокрема, змінено суму кредиту, яку кредитор надає позичальнику, та яка була визначена у розмірі 4 000 000,00 грн., а також змінено сплачуваний розмір відсотків річних (п. 1.1 кредитного договору в редакціях додаткових договорів від 17.07.2007, від 24.10.2008, від 11.11.2008, від 01.09.2009, від 13.09.2011).

Пунктом 1.2 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 13.09.2011) визначено, що термін користування кредитним коштами встановлено до 31.08.2014 включно. Пунктом 3.2.3 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 13.09.2011) сторони також узгодили повне погашення кредиту здійснити не пізніше 31.08.2014. Пунктом 3.2.4 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 13.09.2011) встановлено зобов'язання позичальника сплатити проценти за користування кредитними коштами, виходячи з розрахунку 1% річних, починаючи з 13.09.2011 із нарахуванням індексу інфляції за попередній місяць, в кінці строку дії кредитного договору не пізніше, ніж 31.08.2014. При цьому до 13.09.2011 була передбачена сплата процентів за користування кредитними коштами виходячи із розрахунку 21% річних щомісяця, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця включно (п. 3.2.4 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 01.09.2009).

Згідно з пунктом 3.2.2 кредитного договору сторонами погоджено зобов'язання позичальника забезпечити своєчасне повернення одержаних кредитних коштів, сплату нарахованих відсотків та належне виконання інших умов даного кредитного договору.

Строк дії договору визначено пунктом 5.1 , відповідно до якого даний кредитний договір набуває чинності з моменту фактичного надання кредитних коштів позичальнику і діє до повного погашення кредитору суми кредиту, вказаної в п. 1.1 даного кредитного договору, сплати відсотків, штрафів, збитків та іншої заборгованості згідно умов даного кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Нояк" (відповідач-1) за кредитним договором, було укладено:

- Договір застави майна №1906/07-1 від 13.09.2011 № 2385, посвідчений приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О., укладений між публічним акціонерним товариство "Західінкомбанк" (кредитор, застводержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів" (заставодавець);

- Договір поруки від 13.09.2011 № 2393, посвідчений приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О., укладений між публічним акціонерним товариство "Західінкомбанк" (кредитором), товариством з обмеженою відповідальністю "Нояк" (боржником) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів" (поручителем, відповідач-2) (договір поруки № 2393);(т1 а.с.38)

- Договір поруки від 13.09.2011 № 2388, посвідчений приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О., укладений між Публічним акціонерним товариство "Західінкомбанк" (кредитором), Товариством з обмеженою відповідальністю "Нояк" (боржником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грей-Юг" (поручителем, відповідач-3) (далі - Договір поруки № 2388).(т.1 а.с.39)

Пунктами 1 та 2 вищевказаних договорів поруки поручителі (відповідач-2 та відповідач-3 окремо за відповідним договором поруки) зобов'язуються перед кредитором (позивачем) нести в повному обсязі відповідальність за невиконання боржником (відповідачем-1) умов Кредитного договору №1906/07 від 19.06.2007, укладеного між кредитором і боржником (основний договір). Поручитель приймає на себе зобов'язання при невиконанні боржником зобов'язань перед кредитором в строки та на умовах, що обумовлені основним договором та додатковими до нього договорами погасити: кредитну заборгованість в розмірі 1 782 027,42 грн., нараховані за користування кредитними коштами відсотки в розмірі передбаченому в основному договорі та додатковими до нього договорами, а також неустойку, збитки, а також інші боргові зобов'язання, що випливають з основного договору та додаткових до нього договорів шляхом перерахування даної суми в повному обсязі в 3 (три) денний строк на рахунок кредитора.

Умовами вищевказаних договорів поруки, а саме пунктами 3, 6-8,10 передбачено, що строк виконання зобов'язання за основним договором - 31.08.2014 (п. 3); у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 6); відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання боржником будь-якої частини зобов'язання за основним договором, так і при невиконанні боржником зобов'язання в цілому (п. 7); кредитор має право вимагати виконання зобов'язання за основним договором повністю (чи у будь-якій його частині) як від боржника та поручителя разом, так і від кожного окремо (п. 8); повідомлення, що направляється кредитором поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення за адресою, що вказана у договорі чи надано особисто поручителю. Підтвердження відправлення є оригінал поштової квитанції та оригінал опису вкладення в цінний лист. Цінний лист вважається врученим поручителю, після спливу 10 календарних днів з дня відправлення кредитором (п. 10).

Позивач 11.02.2015 направив позичальнику та поручителям повідомлення-вимогу № 168-11 від 10.02.2015 (т.1 а.с.40) про погашення кредитної заборгованості, яка виникла на підставі Кредитного договору, проте зобов'язання з її погашення відповідачами не були виконані, спірна заборгованість не була погашена

Оскільки боржник не виконав кредитне зобов'язання в повному обсязі, позивач ПАТ «Західнкомбанк» звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 476 028, 00 грн., солідарно, до ТОВ «Нояк» (боржника) та поручителів ТОВ «Фабрика санітарно-гігієнічних виробів», ТОВ «Грей-ЮГ» , посилаючись на умови договорів поруки № 2393, № 2388 та вимоги ст.ст. 526, 554 ЦК України щодо правових наслідків порушення зобов'язань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредитних коштів згідно кредитного договору розпочався 01.09.2014 року та з урахуванням положень ст.ст. 257, 261 ЦК України сплив 01.09.2017 року, тоді як позивач звернувся з даним позовом 12.09.2017 року, поза межами встановленого ЦК України загального строку позовної давності стосовно стягнення з відповідача -1 заборгованості за кредитним договором. Також, зазначив, що звертаючись з позовними вимогами до відповідача-2 та відповідача-3 ( поручителів) про стягнення боргу солідарно, позивач пропустив шестимісячний строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено судом першої інстанції між позивачем та відповідачем-1 укладено кредитний договір № 1906/07 від 19.06.2007 (з додатковими договорами до нього), умови якого та відповідні положення статей параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України та ст.ст. 345-349 параграфа 1 глави 35 ГК України визначають права та обов'язки сторін з надання та повернення грошових коштів (кредиту) та сплати процентів.

Як унормовано ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами на виконання умов кредитного договору позивачем було перераховано кошти на рахунок відповідача-1.

Проте, відповідач 1 (боржник за кредитним договором) в установлений кредитним договором строк , а саме до 31.08.2014, не в повному обсязі виконав зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, чим порушив умови пунктів 1.2, 3.2.2, 3.2.3, 3.2.4 кредитного договору (з урахуванням змін, внесених додатковими договорами до кредитного договору), у зв'язку з чим заборгованість на час розгляду справи у суді першої інстанції становить 476 028,00 грн., з яких: 339 387,83 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 136 640,17 грн. - заборгованість по процентам, що фактично не заперечувалось відповідачем-1.

Отже, зважаючи на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність порушеного право позивача (кредитора), з огляду на невиконання відповідачем-1 (позичальником) свого обов'язку за кредитним договором, щодо повернення одержаних кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами в повному обсязі.

Водночас, як видно з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції, до винесення рішення, відповідачем 1 було подану заяву від 27.11.2017 року про застосування позовної давності, про що подано відповідну заяву 27.11.2017 через відділ діловодства суду.(т.1 а.с.76).

Позивачем було надано пояснення щодо заяви про застосування строку позовної давності, в якій останній зазначив, що звернувся з даним позовом в межах строку позовної давності, оскільки 15.09.2015 ПАТ "Західінкомбанк" зверталось до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_5, ТОВ "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів", ТОВ "Нояк", ТОВ "Грей-Юг" про стягнення кредитної заборгованості, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.04.2017 у справі № 175/3836/15-ц (провадження № 22-ц/774/1606/17) рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.11.2016 скасовано, провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ "Західінкомбанк" до ТОВ "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів", ТОВ "Нояк", ТОВ "Грей-Юг" про стягнення заборгованості - закрито; у задоволенні позову ПАТ "Західінкомбанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Відповідно до позиції позивача, зважаючи на те, що зазначеним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області провадження у справі № 175/3836/15-ц щодо ТОВ "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів", ТОВ "Нояк", ТОВ "Грей-Юг" було закрито у зв'язку з тим, що позов до юридичної особи повинен розглядатись в порядку господарського судочинства, строк позовної давності на стягнення спірної кредитної заборгованості переривався і розпочався заново.

Проте, колегія суддів вважає вищевказані доводи позивача щодо перебігу строку давності звернення до суду помилковими, зважаючи на наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність -це строк , у межах якого особа можу звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 року у справі №3-23гс14, в якій зазначив те, що коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, та буде встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як унормовано ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 908/799/17 визначення початкового моменту перебігу позовної давності (ст. 261 ЦК України) має важливе значення, оскільки від цього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права

Як свідчать матеріали справи, за умовами пункту 1.2 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 13.09.2011) термін користування кредитним коштами встановлено до 31.08.2014 включно, при цьому пунктом 3.2.3 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 13.09.2011) визначено зобов'язання позичальника (відповідача-1) здійснити повне погашення кредиту не пізніше, ніж 31.08.2014.

Дослідивши матеріали , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебіг позовної давності щодо повернення кредитних коштів згідно кредитного договору розпочався 01.09.2014 і з урахуванням положень ст.ст. 257, 261 ЦК України сплив 01.09.2017.

В свою чергу позивач звернувся з даним позовом до суду 12.09.2017 (підтверджується реєстраційним штампом суду про одержання позовної заяви № 15450/17 від 12.09.2017, тоді як докази протилежного в матеріалах справи відсутні (поштовий конверт, опис вкладення у цінний лист щодо поштового відправлення даного позову до суду, тощо), отже поза межами встановленого ЦК України загального строку позовної давності стосовно стягнення з відповідача-1 заборгованості за кредитним договором.

При цьому необґрунтованими є посилання скаржника на те, що суд першої інстанції невірно застосував вимоги ст. 264 ЦК України якою передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, оскільки перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-1763цс16 (№544/525/15-ц)

Також, Верховний Суд України у постанові від 07.09.2016 року по справі № 6-1593цс16 дійшов висновку, що оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Відповідно до п.4.4.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Аналізуючи зазначене, та правові висновки Верховного Суду України, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність на стягнення спірної кредитної заборгованості переривалась і перебіг її розпочався заново після пред'явлення позивачем 15.09.2015 до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області позову до ОСОБА_5, ТОВ "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів", ТОВ "Нояк", ТОВ "Грей-Юг" про стягнення кредитної заборгованості, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору є необґрунтованими, оскільки позов було подано з порушення правил підвідомчості з вини позивача.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, враховуючи при цьому факт укладення позивачем Кредитного договору саме з юридичною особою - ТОВ "Нояк", а також окремих договорів поруки з кожним із поручителів - ОСОБА_5 (фізичною особою), ТОВ "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів" (юридичною особою), ТОВ "Грей-Юг" (юридичною особою), у позивача були відсутні підстави для об'єднання ним вимог до кількох відповідачів (серед яких вказані юридичні особи та фізична особа) при зверненні до суду у порядку цивільного судочинства і таке звернення не може розцінюватися судом в спірному випадку як переривання позовної давності в порядку статті 264 ЦК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що скаржник ( кредитор) не був позбавлений права на звернення з окремим/окремими позовом/ позовами у порядку господарського судочинства про захист свого порушеного права на підставі кредитного договору та відповідного договору поруки в межах строку позовної давності.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не було доведено наявність підстав для переривання перебігу строку позовної давності, не наведено поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, тому судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було застосовано при розгляді спору в частині вимог до відповідача 1 (ТОВ "Нояк") про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 476 028,00 грн. позовну давність відповідно до ст. ст. 257, 261, 267 Цивільного кодексу України.

Щодо позовних вимог про стягнення солідарно заборгованості в розмірі 476 028,00 грн. з відповідача-2 та відповідача-3 (поручителів), на підставі договорів поруки № 2393, № 2388, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині зважаючи на наступне.

Як вже зазначалось вище та було встановлено судом першої інстанції, в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Нояк" за кредитним договором № 1906/07 від 19.06.2007 укладено договір поруки від 13.09.2011 року № 2393 (між кредитором, позичальником та ТОВ "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів" (відповідач-2)) та договір поруки від 13.09.2011 року № 2388 (між кредитором, позичальником та ТОВ "Грей-Юг" (відповідач-3)).(т.1 а.с.38,39)

У відповідності до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Таким чином, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

За приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідач-2 відповідно до умов договору поруки № 2393 та відповідач-3 відповідно до умов договору поруки № 2388 зобов'язались перед кредитором (позивачем) нести в повному обсязі відповідальність за невиконання боржником (відповідачем-1) умов кредитного договору №1906/07 від 19.06.2007 та прийняли на себе зобов'язання при невиконанні боржником зобов'язань перед кредитором в строки та на умовах, що обумовлені основним договором та додатковими до нього договорами погасити, зокрема, кредитну заборгованість в розмірі 1 782 027,42 грн., нараховані за користування кредитними коштами відсотки в розмірі передбаченому в основному договорі та додатковими до нього договорами (пункти 1, 2 наведених договорів поруки).

Частиною 4 ст. 559 ЦК України, визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Із змісту договорів поруки № 2393 та № 2388 вбачається, що в них не встановлено строку, після закінчення якого порука припиняється, а умова цих договорів поруки (пункти 21) про їх дію до повного виконання боржником чи поручителем усіх зобов'язань боржника перед кредитором за основним договором та додатковими договорами до нього не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 17.09.2014 № 6-6цс14.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору" так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 631, 530 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Так, за умовами пунктів 1.2, 3.2.3 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 13.09.2011 ) та пунктів 3 договору поруки № 2393 і договору поруки № 2388, сторонами чітко визначено строк виконання зобов'язання за основним договором (кредитним договором № 1906/07 від 19.06.2007) - 31.08.2014.

Отже, колегія суддів вважає, що у кредитора (позивача) виникло право пред'явити вимогу до поручителів (відповідача-2, відповідача-3) про виконання порушеного зобов'язання боржника (відповідача-1) щодо повернення кредитних коштів, починаючи з 01.09.2014, протягом наступних шести місяців до 01.03.2015.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимога до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі).

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, що в межах строку дії поруки позивач 11.02.2015 направив вимогу відповідачам - 2, 3, що підтверджується наявними в матеріалах справи реєстром поштових відправлень ПАТ "Західінкомбанк" від 11.02.2015, реєстром рекомендованих відправлень № 43 4 від 11.02.2015 та фіскальним чеком № 5609 від 11.02.2015 (група рекомендованих листів). (т.1 а.с.40,41)

В матеріалах справи відсутні докази належного направлення позивачем повідомлення поручителям, якими відповідно до умов пунктів 10 договорів поруки № 2393, № 2388 визначено опис вкладення в цінний лист та повідомленням про вручення за адресою, що вказана у договорі, чи особисте надання поручителю.

З позовними вимогами до відповідача-2 та відповідача-3 як поручителів за договорами поруки 2393, № 2388 позивач звернувся лише 12.09.2017, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порука ТОВ "Фабрика санітарно-гігієнічних виробів" (відповідач-2) та порука ТОВ "Грей - Юг" (відповідач-3) є припиненими, а отже, вимога позивача про стягнення на свою користь з відповідача-2, відповідача-3 солідарно з відповідачем-1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 476 028,00 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог статті 256, 257, 261, 267 ЦК України дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови в позові. Отже, відмова у позові через необґрунтованість (недоведеність) вимог виключає відмову в позові за пропуском позовної давності (відповідна правова позицію викладена у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 3-112гс16).

Відповідачами-2, 3 до винесення судом рішення у даній справі подано заяви про застосування строку позовної давності.(т.2 а.с.5,10) Разом з тим, враховуючи вищевикладені обставини щодо припинення поруки відповідача-2 та відповідача-3, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було відмовлено в позові в частині вимог позивача про стягнення з відповідача-2, відповідача-3 солідарно з відповідачем-1 заборгованості за Кредитним договором в розмірі 476 028,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 12.03.2018 р., отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 12.03.2018 р. у справі № 910/15450/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 12.03.2018 р. у справі № 910/15450/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15450/17 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 27.06.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко