ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2018 р.Справа № 922/922/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Каюков Ю.В.

за участі представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № б/н від 28.08.2017 року

відповідача - ОСОБА_2, довіреність № б/н від 30.05.2018 року

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Полістар", м. Чернівці
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Первомайська трикотажна фабрика", м. Первомайськ
про стягнення коштів у розмірі 75 306,70 грн.
в порядку ст. 197 ГПК України участь представників позивача в судовому засіданні проводиться в режимі відео-конференції; серійний номер носія відеозапису DVDX 922/922/18, який є додатком до протоколу судового засідання; здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно-апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/922/18

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Полістар", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Первомайська трикотажна фабрика", про стягнення 33 000,00 грн. основної заборгованості, 4 778,40 грн. пені, 2787,76 грн. 3% річних та 34 740,54 грн. 20% штрафу. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 квітня 2018 року, позовну заяву товариства з обмеженою відповідальність "Полістар" залишено без руху. 25 квітня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження у справі № 922/922/18, призначено розгляд справи у судовому засіданні на 21 травня 2018 року. Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 травня 2018 року повернуто без розгляду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 14324 від 16 травня 2018 року) товариству з обмеженою відповідальністю "Полістар". Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 травня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідачу про відкладення розгляду справи (вх. № 14600 від 21 травня 2018 року). 21 травня 2018 року, протокольною ухвалою господарського суду Харківської області, у справі оголошено перерву до 11 червня 2018 року, на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України. 04 червня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області, задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання 11 червня 2018 року в режимі відеоконференції (вх. № 15833 від 31 травня 2018 року), судове засідання 11 червня 2018 року призначено провести в режимі відеоконференції. 07 червня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області, повернуто зустрічну позовну заяву (вх. № 16321 від 06 червня 2018 року) та додані до неї документи товариству з обмеженою відповідальністю "Первомайська трикотажна фабрика". Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 11 червня 2018 року по розгляду справи оголошено перерву до 19 червня 2018 року, на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України. 13 червня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області, ухвалено провести судове засідання у справі № 922/922/18 19 червня 2018 року в режимі відеоконференції. Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 червня 2018 року, поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк на подання до суду відзиву на позовну заяву з його приєднання до матеріалів справи; поновлено позивачу пропущений процесуальний строк на подання до суду доказів з їх приєднанням до матеріалів справи. Протокольними ухвалами господарського суду Харківської області від 19 червня 2018 року встановлено позивачу строк на подання до суду відповіді на відзив до 21 червня 2018 року; встановлено відповідачу строк на подання до суду заперечень на відповідь на відзив до 25 червня 2018 року; долучено до матеріалів справи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, на підставі ст.ст. 42, 169, 170, 232 ГПК України; оголошено перерву в судовому засіданні до 25 червня 2018 року. 20 червня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області, ухвалено провести судове засідання у справі № 922/922/18 25 червня 2018 року в режимі відеоконференції.

25 червня 2018 року, протокольним ухвалами, долучено до матеріалів справи відповідь позивача на відзив відповідача, на підставі ст.ст. 42, 166, 169, 170, 232 ГПК України; долучено до матеріалів справи письмові пояснення відповідача, на підставі ст.ст. 42, 169, 170, 232 ГПК України. Водночас, судом було відмовлено відповідачу в задоволені заяви (вх. № 18162 від 23 червня 2018 року), відповідно до якої останній, на підставі ч. 2 ст. 119 ГПК України, просив суд продовжити строк розгляду справи № 922/922/18, з огляду на наступне. Як зазначалося вище в даному рішенні суду, ухвалою господарського суду Харківської області від 25 квітня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження у справі № 922/922/18. Згідно вимог ст. 248 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Тобто, з огляду на відкриття провадження у справі 25 квітня 2018 року та вимоги ст. 248 ГПК України, строк розгляду даного спору спливає 25 червня 2018 року (дата даного судового засідання), вказаний строк є присічним та не підлягає продовженню. Крім того, посилання представника відповідача на ч. 2 ст. 119 ГПК України, як на підставу продовження строку розгляду справи, є юридичною некоректними та свідчить лише про нерозуміння вимог ГПК України, оскільки ч. 2 ст. 119 ГПК України суду надано можливість продовження процесуального строку встановленого судом, а не визначеного Законом, зокрема ст. 248 ГПК України, норми якої носять імпероативний характер.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідно до яких позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснення представника відповідача, відповідно до яких останій проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив суд застосувати позовну давність в частині стягнення пені та штрафу, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

20 травня 2016 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № 014-05/16. Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 2.1, 2.2, 3.1 договору, продавець зобов'язується передати у власність покупцю пряжу та нитки в асортименті (товар), а покупець - оплатити та прийняти його. Вартість товару визначається згідно рахунків та/або видаткових накладних. Ціна на товар встановляється в гривнях з ПДВ за один кг згідно виставленого рахунку та видаткової накладної. Загальна сума договору: 5 000 000,00 грн. Загальна сума договору може бути змінена за домовленістю сторін. Кількість проданого товару визначається згідно видаткових накладних та/або супровідних документах до товару. Оплата товарів покупецем здійснюється на розрахунковий рахунок продавця на протязі 15 календарних днів з моменту отримання товару при обов'язковій умові середньомісячного обороту не менше 5 000 кг. товару в асортименті. У випадку зменшення середньомісячних оборотів умови розрахунків можуть бути змінені (п. 8.1 договору). У разі несвоєчасної оплати вартості товару у строк, визначений п. 8.1 договору, боржник покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,08% від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання. За відмову від сплати вартості товару, покупець сплачує штраф у розмірі 20% вартості товару (п.п. 10.1, 10.2 договору). Відповідно до п. 14.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання всіх зобов'язань сторонами.

Як вказує позивач у позовні заяві, ним в повному обсязі було виконано зобов'язання за даним договором, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладним № 711/16 від 13 травня 2016 року на суму 32 608,99 грн. та № 802/16 від 20 травня 2018 року на суму 141 093,71 грн. Втім, відповідач лише частково сплатив вартість отриманого товару на загальну суму 140 702,70 грн., що й стало для позивача підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. В розумінні статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). До частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, - господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Водночас, статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтєю 694 ЦК України встановлено особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу; товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, дослідивши умови договору поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року, суд вважає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Як вбачається з матеріалів справи, договір поставки № 014-05/16 було укладено між сторонами 20 травня 2016 року, а позивач в обґрунтування позовних вимог посилається, зокрема, на видаткову накладну № 711/16 від 13 травня 2016 року, дата складання якої передує даті укладення договору. Тобто, поставлений товар за видатковою накладною № 711/16 від 13 червня 2016 року є поставленим поза межами договору поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року. Даний факт не заперечував й представник позивача під час судових засідань та пояснив суду, що заборгованість за вказаною видатковою накладною було повністю погашена відповідачем 04 липня 2016 року та не включена позивачем до суми заборгованості за поставлений товар в межах дії договору поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги порушення відповідачем умов договору поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року в частині сплатити вартості товару своєчасно та в повному обсязі, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за отриманий товар саме в межах дії договору поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року, яка, з урахуванням оплат, становить 33 000,00 грн. З огляду на вище викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 33 000,00 грн. заборгованості за договором поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Твердження відповідача, зазначене у відзиві на позовну заяву щодо невизнання суми заборгованості за поставлений товар фактично зводяться лише до заперечення отриманого товару за видатковою накладною № 711/16 від 13 травня 2016 року в межах дії договору поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року, даний факт встановлено судом та не заперечувався й представником позивача. Водночас, задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основної заборгованості, суд виходив з того, що в межах дії спірного договору позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товар за видатковою накладною № 802/16 від 20 травня 2016 року. Доказів погашення заборгованості в повному обсязі за вказаною накладною відповідачем не надано. Твердження відповідача про те, що позивачем було поставлено відповідачем товар не неналежної якості, чим завдано збитки підприємству-відповідача не підтверджуються відповідачем жодними доказами, а відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вправи і на які вона посилається як на підставу, зокрема, своїх заперечень. Думка представника відповідача, що лише позивач має довести обставини, на які він посилається, як на підставу позову, спростовується вище вказаними вимогами ГПК України.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 2 787,76 грн. 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при здійсненні розрахунку 3% річних, зокрема, було проведено нарахування на суму заборгованості за несвоєчасно оплачену вартість отриманого товару за видатковою накладною № 711/16 від 13 травня 2016 року, порушення строків оплати за якою не входить до предмету даного спору. Водночас, дана помилка позивача не вплинула на загальну суму 3% річних, що підлягає стягненню (за період з 05 червня 2016 року по 26 липня 2016 року; з 27 липня 2016 року по 28 липня 2016 року; з 29 липня 2016 року по 31 липня 2016 року; з 01 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року; з 31 серпня 2016 року по 13 вересня 2016 року; з 14 вересня 2016 року по 09 жовтня 2016 року; з 10 жовтня 2016 року по 20 жовтня 2016 року; з 21 жовтня 2016 року по 06 грудня 2016 року; з 07 грудня 2016 року по 27 грудня 2016 року; з 28 грудня 2016 року по 17 січня 2017 року; з 18 січня 2017 року по 25 січня 2017 року; з 26 січня 2017 року по 27 січня 2016 року; з 28 січня 2016 року по 28 січня 2018 року) з огляду на, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 787,76 грн. 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Твердження відповідача, що нарахування позивачем 3% річних є безпідставним так як таке нарахування не передбачено умовами договору є хибним, з огляду на те, що можливість нарахування 3% річних встановлено вимогами Закону, а саме ст. 625 ЦК України.

Розглянувши частину позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 4 778,40 грн. пені та 34 740,54 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. До ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання; розмір неустойки, якщо предметом неустойки є грошова сума (ч. 2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пунктами 10.1 та 10.2 договору поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року, сторонами передбачено відповідальність у вигляді пені (0,08% від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання) та штрафу (20% від вартості товару). Як встановлено судом, строк виконання відповідачем свого зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару, з огляду на п. 8.1 договору та поставку товару 20 травня 2016 року, настав 04 червня 2016 року. Тобто, прострочення відповідачем виконання зобов'язання за оплату вартості отриманого товару мало місце з 05 червня 2016 року. Вимогами ч. 6 ст. 232 ГПК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з надано позивачем розрахунку, ним здійснено нарахування пені за період з 01 вересня 2017 року по 28 лютого 2018 року, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 232 ГПК України, якою чітко встановлено, що нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли таке зобов'язання мало бути виконано, в даному випадку це 04 грудня 2016 року. З огляду на що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 778,40 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню через проведення нарахування поза межами періоду, визначеного ч. 6 ст. 232 ГПК України.

Нарахування штрафу проведено позивачем на сукупну суму поставленого товару, як в межах дії договору так і поза межами дії договору, з огляду на що є обґрунтованою сума штрафу у розмірі 28 218,74 грн. (20% від 141 093,71 грн.). Решта заявленого до стягнення штрафу у розмірі 6 521,8 грн. є необґрунтованою та безпідставно заявленою, виходячи з норм ст. 547 ЦК України.

Водночас, розглянувши клопотання відповідача (вх. № 16869 від 12 червня 2018 року) про застосування строку спливу позовної давності в частині стягнення 4 778,40 пені та 34 740,54 штрафу, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як зазначено вище в даному рішенні суду, за результатом перевірки вірності нарахування пені та штрафу, суд визнав позові вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 4 778,40 грн. та штрафу у розмірі 6 521,8 грн. необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. За таких обставин, через відмову позивачу у задоволенні позову в даній частині, заява відповідача про застосування строків позовної давності відхилена судом в частині стягнення пені у розмірі 4 778,40 грн. та штрафу у розмірі 6 521,8 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

В частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 28 218,74 грн. суд відмовляє позивачу, з огляду на те, що строк пред'явлення позовних вимог щодо стягнення штрафу, встановлений ст. 258 ЦК України, сплинув 05 червня 2017 року.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у розмірі 837,76 грн. покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 196, 201, 208-210, 217, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Первомайська трикотажна фабрика" (64107, Харківська обл., м. Первомайськ, вул. Дорожня, 3, в тому числі з р/р4599 в АТ "Про кредит Банк", МФО 320984, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Полістар" (58025, м. Чернівці, вул. В. Александрі, 101, ) 33 000,00 грн. основної заборгованості, 3% річних у розмірі 2 787,76 грн. та 837,76 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 02.07.2018 р.

Суддя ОСОБА_3

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.