КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2018 р. Справа№ 910/21920/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-6»

на рішення господарського суду міста Києва від 10.05.2018 р.

у справі №910/21920/17 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-6»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-6» про стягнення основного боргу за теплову енергію у розмірі 114535,25 грн., 86784,09 грн. інфляційних втрат та 13625,77 грн. 3% річих.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем умов договору №820181 від 01.07.2000 р. в частині оплати наданих послуг, що зумовило нарахування позивачем 3% річних, інфляційних втрат.

13.02.2018 р. позивачем було подано заяву, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 154529,17 грн., з яких: 97347,28 грн. основного боргу за період з 01.11.2014 р. по 01.04.2015 р., 48032,53 грн. інфляційних втрат, 8787,15 грн. 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем умов договору № 820181 від 01.07.2000 р., що зумовило нарахування позивачем 3% річних, інфляційних втрат та звернення з даним позовом до суду. Вказана заява була прийнята до розгляду судом першої інстанції.

23.03.2018 р. позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь116545,52 грн. з яких: 70552,70 грн. основного боргу за період з 01.11.2014 р. по 01.04.2015 р., 39290,72 грн. інфляційних втрат, 6702,10 грн. 3% річних. При цьому, позивач вказує, що ним не було враховано грошові кошти, які надійшли від відповідача в сумі 5379,45 грн., 4968,43 грн. та 16446,70 грн., що й зумовило подання заяви про зменшення розміру позовних вимог.

27.03.2018 р. відповідачем подано письмові пояснення, в яких наголошено на тому, що його заборгованість перед позивачем за спірний період становить 70552,70 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.05.2018 р. позов задоволено повністю. Стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-6» на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» 70552,70 грн. заборгованості за теплову енергію, 6702,10 грн., 3% річних, 39290,72 грн. інфляційних втрат та 1762,00 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що оскільки відповідачем не було виконано свої зобов'язання за договором по оплаті теплової енергії, борг відповідача перед позивачем за договором за період, пред'явлений до стягнення, документально доведений та становить 70552,70 грн., штрафні санкцій нараховано позивачем відповідно до приписів законодавства, розрахунок є арифметично вірним, з огляду на що судом першої інстанції задоволено позов повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.05.2018 р. в частині стягнення інфляційних втрат 33304,12 грн. та 6238,52 грн. 3% річних.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.07.2000 р. між АЕК «Київенерго» (енергопостачальна організація) та ЖБК «Локомотив-6» (абонент) було укладено договір № 820181 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до умов якого (п. 1.1) предметом договору є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених договором.

Відповідно до загальних положень статуту ПАТ «Київенерго», затвердженого загальними зборами акціонерів Акціонерної енергопостачальної організації «Київенерго» (протокол № 1/2012 від 23.01.2012 р.), АЕК "Київенерго" перейменована у ПАТ «Київенерго» у відповідності до вимог та положень Закону України «Про акціонерні товариства».

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 ст. 276 ГК України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Частиною 1 ст. 714 ЦК України встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до п. п. 2.2.1, 2.2.3 договору (з урахуванням додаткової угоди від 01.09.2015 р. до договору), позивач зобов'язувався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води для потреби: опалення - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до договору та повідомляти абонента про зміну тарифів.

Відповідач, згідно п. 2.3.1 договору, зобов'язувався дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначенні у додатку 1 не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Порядок розрахунків сторони погодили додатком 4 до договору, яким передбачено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду, платіжну вимогу-доручення. Сплату абонент виконує не пізніше 25 числа поточного місяця, при цьому, в разі, якщо абонент розраховується за показниками приладів обліку, йому пред'являється до сплати заявлена кількість теплової енергії на поточний місяць. У випадку перевищення фактичного використання теплової енергії понад заявленого, ця кількість перевищення самостійно сплачується абонентом не пізніше 28 числа поточного місяця. У випадку, якщо фактичне використання нижче від заявленого, сплата проводиться за фактичними показниками.

Відповідно до п. 5.3 договору, абонент, що має прилади обліку, щомісячно надає енергопостачальній організації звіт по фактичному споживанню теплової енергії в терміни, передбачені в додатку №1 до договору, в якому сторонами погоджено обсяги постачання теплової енергії абоненту.

Строк дії договору, сторонами погоджено п. 8.1, п. 8.4 договору, якими встановлено, що договір набирає чинності з дня підписання і діє до 31.12.2000 р. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що позивачем поставлено, а відповідачем було спожито теплову енергію за період з 01.11.2014 р. по 01.04.2015 р. на суму 270876,45 грн., але відповідач за поставлену енергію розрахувався частково, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 70552,70 грн.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 6, 7 ст. 276 ГК України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивачем було нараховано відповідачу за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2014 р. по 01.04.2015 р., - 270876,45 грн.

Відповідачем в погашення наявної заборгованості було сплачено 200323,75 грн.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на те, що відповідачем повністю не було виконано своїх зобов'язань за договором по оплаті теплової енергії, борг відповідача перед позивачем за договором за період пред'явлений до стягнення складає 70552,70 грн. та не оспорюється відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 70552,70 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 39290,72 грн. інфляційних втрат та 6702,10 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

Водночас для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, підстава виникнення зобов'язання не важлива, значення має своєчасність його виконання та факт передання/сплати грошей.

Отже, норма ч. 2 ст. 625 ЦК України, може застосовуватись до всіх випадків порушення грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (підстави виникнення цивільних прав і обов'язків, які, по суті, є змістом зобов'язання, вказані в ст.11 ЦК України). Тому попри те, як у боржника виник обов'язок щодо сплати грошей - у зв'язку із заподіянням ним збитків, шкоди, безпідставністю набуття (утримання) коштів кредитора, виникненням обов'язку повернення авансу (попередньої оплати), - всі ці зобов'язання є грошовими. Позовна заява містить вимоги, що є грошовими, а тому цілком обґрунтованим є право кредитора на нарахування за період прострочення інфляційних витрат та 3% річних.

Такий підхід не лише законодавчо обґрунтований, а й відповідає принципу справедливості. Адже кошти кредитора незалежно від підстав, що зумовили обов'язок їх сплатити, знецінюються, тому останній повинен бути захищений від недобросовісності боржника.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням здійснених відповідачем часткових проплат, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 6702,10 грн. 3% річних та 39290,72 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Усі інші твердження та заперечення учасників процесу не спростовують вищевикладених висновків суду.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 10.05.2018 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-6» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 10.05.2018 р. у справі №910/21920/17 залишити без змін.

Справу №910/21920/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк