КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2018 р. Справа№ 910/21538/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

представники сторін не викликалися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.02.2018

у справі № 910/21538/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія

«Уніка»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство

«Домінанта»

про стягнення 54 778,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (далі - відповідач) 54 778,07 грн. (з них: 54 674,71 грн. - страхового відшкодування, 103,36 грн. - 3% річних).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що страхувальнику позивача завдано майнову шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась у зв'язку з порушенням правил дорожнього руху водієм, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем. Тобто, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як страховика забезпеченого транспортного засобу, водій якого спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача, просив суд у позові відмовити. Зокрема, відповідач наголошував на наступному:

- до позову, як і до раніше направленої йому претензії, позивачем додано копію не підписаного сторонами договору страхування;

- договір страхування, на який посилається позивач, як на підставу виникнення суброгації, є неукладеним, тобто таким, що не породжує жодних прав та обов'язків. Відповідно, здійснена позивачем виплата не є страховим відшкодуванням, а факт виплати не тягне за собою виникнення у позивача права суброгації;

- надана позивачем бухгалтерська довідка про зарахування в рахунок несплаченого страхового платежу 9 835,23 грн. не підписана, у зв'язку з чим виплату страхового відшкодування у розмірі 9 835,23 грн. не доведено.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2018 у справі №910/21538/17 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 54 674,71 грн. боргу, 103,36 грн. 3% річних, 1 600,00 грн. судового збору. Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з наступного:

- оцінена шкода, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди, становить 60 891,03 грн.;

- обов'язок відповідача зі сплати страхового відшкодування ґрунтується за приписах актів цивільного законодавства;

- відповідач прострочив виконання обов'язку по виплаті позивачу страхового відшкодування,

- оскільки у відповідача виник обов'язок зі сплати страхового відшкодування, тобто виникло грошове зобов'язання, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 625 Цивільного кодексу України. Дана норма встановлює відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов'язання, що виникло з підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України, в тому числі і такого, що не засновано на договорі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2018 у справі №910/21538/17 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, відповідач наголошував на тому, що судом не враховано те, що договір страхування, на який посилається позивач як на підставу виникнення суброгації, не підписаний сторонами та не містить таких істотних умов, як предмет договору, перелік страхових випадків, порядок його зміни та припинення, умови здійснення страхової виплати, причини відмови у страховій виплаті, права та обов'язки сторін, відповідальність за невиконання або неналежне виконання договору, а відтак - є неукладеним, тобто таким, що не породжує жодних прав та обов'язків. Щодо додатку до цього договору, який містить умови страхування, то відповідний документ не надсилався відповідачу, у зв'язку з чим згідно з ч.9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України не може братися судом до уваги.

Частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

За правилами пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн.*100=176 200 грн.).

Відповідно до частин 3, 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як уже зазначалося вище, в даному випадку предметом апеляційного оскарження у справі №910/21538/17 є рішення місцевого господарського суду, ціна позову за яким становить 54 778,07 грн., тобто є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України і її перегляд за апеляційною скаргою відповідача підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2018 для розгляду апеляційної скарги відповідача було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2018 апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено відповідачу строк для усунення недоліків, допущених при поданні апеляційної скарги.

04.05.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання, в якому на виконання вищевказаної ухвали суду відповідач просив залучити до матеріалів справи платіжне доручення №13377 від 24.04.2018 на підтвердження сплати 2 400,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Клопотання відповідача було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2018 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та роз'яснено позивачу право подати відзив на апеляційну скаргу, а відповідачу відповідь на відзив у встановлений судом строк.

21.05.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення. Позивач зазначав про те, що у судовому засіданні 22.02.2018 місцевим господарським судом досліджувались усі докази у справі, зокрема, оригінали документів, доданих до позовної заяви, у зв'язку з чим посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що договір страхування є неукладеним безпідставні.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

20.03.2017 позивачем, як страховиком, та ОСОБА_2, як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №027052/4610/0000550 (далі - Договір добровільного страхування) (том справи - 1, аркуші справи - 77-87), згідно з яким (п.п.1.1, 1.2.1, 1.2.7) страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією транспортного засобу, а саме: автомобіля "BMW", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску. До страхових ризиків, серед іншого, віднесено дорожньо-транспортні пригоди (далі - ДТП). Строк дії договору встановлено з 31.03.2017 по 30.03.2018.

В п.1.7 Договору добровільного страхування страхувальник підтвердив, що примірник цього договору з умовами на восьми сторінках та всі роз'яснення щодо його умов отримав.

26.06.2017 в м. Одесі по вул. Академіка Корольова, 16 сталася ДТП за участю автомобіля марки "BMW", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4 (довідка про ДТП - том справи - 1, аркуш справи - 19).

Згідно з постановою Київського районного суду м. Одеса від 18.07.2017 у справі №520/7656/17 (провадження №3/520/3727/17) ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_4 п.13.1 Правил дорожнього руху, у зв'язку з чим ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу (том справи - 1, аркуш справи - 41).

В результаті ДТП зазнав пошкоджень застрахований позивачем за Договором добровільного страхування автомобіль марки "BMW", реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно зі звітом №30646170 від 11.06.2017 про оцінку вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Хавк холдинг» (том справи - 1, аркуші справи - 22-38) вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу, заподіяного володільцеві автомобіля марки "BMW", реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 60 891,03 грн.

Страхувальник позивача звернувся до нього із заявою №00228787 від 26.06.2017 про настання події, що має ознаки страхового випадку (том справи - 1, аркуші справи - 14-15).

Відповідно до виставленого ДП «Емералд Моторс» рахунку-фактури №556570 від 28.06.2017 загальна вартість запчастин та ремонтних робіт, необхідних для проведення відновлювального ремонту зазначеного автомобіля становить 54 674,71 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 20-21).

Позивач визнав ДТП, яка сталася 26.06.2017, страховим випадком та відповідно до страхового акту №00228787 від 19.07.2017 визначив розмір страхового відшкодування у сумі 54 674,71 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 13).

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь ДП "Емералд Моторс" в сумі 44 839,48 грн. згідно з платіжним дорученням №030213 від 21.07.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 39).

Решту страхового відшкодування в сумі 9 835,23 грн. позивач зарахував в рахунок погашення несплаченої ОСОБА_2 частини страхового платежу (бухгалтерська довідка позивача - том справи - 1, аркуші справи - 40).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до нього перейшло право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Оскільки на момент скоєння ДТП цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована відповідачем за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/2173164, позивач звернувся до відповідача із заявою №20153 (вих.№5524 від 26.07.2017), в якій повідомив про ДТП та просив здійснити відшкодування шкоди у розмірі 54 674,71 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 42).

Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування, відповідач грошові кошти не перерахував.

Доказів, які б свідчили про повну або часткову сплату відповідачем на користь позивача страхового відшкодування, про яке зазначалося вище, в матеріалах справи немає.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку виплатити позивачу страхове відшкодування, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти у загальній сумі 54 778,07 грн., з яких 54 674,71 грн. - страхове відшкодування, 103,36 грн. - 3% річних.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як вимогам чинного законодавства, так і фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

Відповідно до п.1.12 ст. 1 названого Закону дорожньо-транспортна пригода - це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Тобто, здійснивши виплату страхового відшкодування, позивач набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Як уже зазначалося вище, шкоду було заподіяно водієм автомобіля марки "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 під час експлуатації вказаного автомобіля, і його вину у вчиненні ДТП встановлено постановою Київського районного суду м. Одеса від 18.07.2017 у справі №520/7656/17 (провадження №3/520/3727/17).

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, як особи, яка експлуатує автомобіль марки "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2 на законних підставах, була застрахована відповідачем на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/2173164 (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.). Отже, відповідач є особою, на яку вказаним Полісом покладено обов'язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля марки "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2, на час ДТП.

Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В п.12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (ст. 9 Закону України "Про страхування").

Згідно зі ст. ст. 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

В п.п.1.6, 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (із змінами та доповненнями), передбачено, що відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Тобто, в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, яка підлягає відшкодуванню страховиком визначається, виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

При цьому, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (аналогічна правова позиція наведена в листі Верховного Суду України від 19.07.2011).

Судом враховано, що в даному випадку до позивача перейшло право вимоги у межах фактично здійснених витрат по відновленню транспортного засобу. Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків. У відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100 000,00 грн.) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №3-1344гс16).

З урахуванням звіту №30646170 від 11.06.2017 про оцінку вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Хавк холдинг», який не спростований жодною зі сторін у справі, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку відповідач повинен сплатити на користь позивача страхове відшкодування у сумі 54 674,71 грн.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, правильності викладеного висновку не спростовують.

Твердження скаржника про те, що Договір добровільного страхування, на який посилається позивач, не підписаний сторонами та не містить низку істотних умов, спростовуються наявними в матеріалах справи копіями цього договору та доданих до нього умов страхування, які містять підписи обох сторін та були надіслані відповідачу разом з запереченнями на відзив від 07.02.2018, що підтверджується касовим чеком про надання послуг поштового зв'язку від 07.02.2018 № 4794 та описом вкладення у цінний лист.

З доданих до Договору страхування та підписаних його сторонами Умов страхування вбачається, що сторони дійшли згоди щодо предмету договору (п.2.1), переліку страхових випадків (розділ 3), порядку зміни і припинення дії договору (розділ 8), умов здійснення страхових виплат (розділ 10), причин відмови у страховій виплаті (розділ 11), прав та обов'язків сторін (розділ 6). Також сторони погодили: право страховика при виплаті страхового відшкодування утримати суму несплаченої частини страхового платежу з суми страхового відшкодування у разі оплати страхового платежу частинами (пункт 10.10 Умов); виплата страхового відшкодування проводиться страховиком на підставі заяви страхувальника і страхового акту, що складає страховик (пункт 10.1 Умов).

В матеріалах справи відсутні докази перерахування відповідачем на користь позивача страхового відшкодування у сумі 54 674,71 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в даному випадку у відповідача виник обов'язок зі сплати страхового відшкодування, тобто виникло грошове зобов'язання, а відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 625 Цивільного кодексу України. Дана норма встановлює відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов'язання, що виникло з підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України, в тому числі і такого, що не засновано на договорі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою №20153 (вих.№5524 від 26.07.2017) про виплату страхового відшкодування. Вказана заява була отримана відповідачем 31.07.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 44), але виплату грошових коштів відповідач не здійснив і досі.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача підлягає стягненню 103,36 грн. 3% річних, нарахованих за період з 01.11.2017 по 23.11.2017, і в цій частині вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, відповідач не надав суду апеляційної інстанції жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів позивача.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення свідчать про обґрунтованість вимог позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 269, 275, 276, 281, 282, 286, 288 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2018 у справі №910/21538/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва міста Києва від 22.02.2018 у справі №910/21538/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21538/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк