ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/19198/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Ткач І.В.

за участю секретаря: Натаріної О.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хильківський"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Ярмак О.М.)

від 12.12.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Андрієнко В.В., судді: Власов Ю.Л., Буравльов С.І.)

від 13.03.2018

у справі №910/19198/17

за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хильківський"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання договору недійсним,

за участю представників учасників справи:

позивача - не з'явився;

відповідача - Каракоця О.Р.;

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Сільськогосподарський виробничий кооператив "Хильківський" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") про визнання недійсним пункту 2.4. договору фінансового лізингу №DNH2LOI03530 від 23.05.2013.

1.2. В обґрунтування позовних вимог Сільськогосподарський виробничий кооператив "Хильківський" посилається на те, що вказаний пункт договору суперечить положенням ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.3, 69, 509, 627 Цивільного кодексу України, чим ставить сторони у нерівні умови та обтяжує фінансовий стан лізингоодержувача.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 в задоволенні позову відмовлено повністю.

2.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 залишено без змін.

2.3. Господарськими судами встановлено такі обставини:

- між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Хильківський" як лізингоодержувачем та ПАТ КБ "Приватбанк" як банком, 23.05.2013 було укладено договір фінансового лізингу №DNH2LOI03530, за умовами якого банк здійснює придбання у власність у Товариства з обмеженою власністю з іноземними інвестиціями "Новофарм", юридична адреса якого: 51233, Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, с. Кільчень, вул. Привокзальна, буд. 1 (продавець), а потім передає лізиногоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка у платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, визначених даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно по специфікації, наданої у додатку №1 до даного договору;

- пунктом 2.2 до договору сторони погодили розмір, структуру, строки сплати лізингових платежів, які встановлюються графіком внесення лізингових платежів, визначеним у додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу.

- згідно з графіком лізингових платежів сторони визначили платежі, які складаються із платежу №1 на дату оформлення договору, що включає винагороду за відкриття рахунку №0134 (оренда) у розмірі 100 грн та одноразову винагороду згідно п. 2.3.3 у розмірі 0 % від вартості майна та щомісячні платежі, що містять у собі: суми у рахунок викупу майна, винагороду згідно п.2.3.2 договору;

- пунктом 2.3.2 договору встановлено обов'язок лізингоодержувача сплатити банку винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 10% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу, зазначеному в додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу;

- пунктом 2.4 договору визначено, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п. 1.5 цього договору, згідно графіку внесення лізингових платежів, зазначеному у додатку №2, також винагороду за користування майном у розмірі, згідно нижченаведеної формули, яка наведена в договорі;

- за твердженнями позивача умови п.2.3.2 та 2.4 договору передбачають подвійну сплату одного й того ж самого платежу - винагороди за користування майном, а плата за отримання майна враховує і суму несплаченого залишку, і фактичну кількість днів користування майном, і 360 днів у році на дату сплати чергового лізингового платежу.

2.4. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що умови договору щодо сплати платежів, у т.ч. винагороди банку за користування майном та винагороди банку за отримане в лізинг майно не суперечать ст.6 ЦК України, на яку посилається позивач, та якою визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Доводи позивача про те, що п.2.4 договору не відповідає ч. 2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" також визнано необґрунтованими.

При цьому оскільки судом встановлено, що права або охоронюваний законом інтерес позивача не були порушені, позовні вимоги Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хильківський" про визнання недійсним п. 2.4 договору фінансового лізингу №DNH2LOI03530 задоволенню не підлягають у зв'язку із їх недоведеністю, то позовна давність застосуванню не підлягає.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 та рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2017, Сільськогосподарський виробничий кооператив "Хильківський" подав касаційну скаргу, в які просить оскаржувані судові рішення скасувати, прийняти нове, яким позов задовольнити.

3.2. Узагальнені доводи касаційної скарги Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хильківський":

- судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норму частини 2 статті 16 Закону країни "Про фінансовий лізинг", статті 6, 627 Цивільного кодексу України.

- судами попередніх інстанцій не враховано, що розрахунок винагороди, передбаченої пунктом 2.4. договору, визначається з врахуванням курсу української гривні до долара США на день розрахунку, що суперечить правовій природі договору, оскільки його умовами не визначено грошового еквівалента вартості предмета фінансового лізингу у доларах США;

- оспорюваний пункт договору суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності.

3.3. Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалися.

4. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався суд

4.1. Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

4.2. Як встановлено судами попередніх інстанцій, умовами договору були визначено сплату лізингоодержувачем двох видів платежів: винагороди банку за отримане у лізинг майно (пункт 2.3.2 договору) та винагороди банку за користування майном (пункт 2.4 договору).

4.3. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що доводи Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хильківський" про те, що пункт 2.4 договору не відповідає частині 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", є необґрунтованими. При цьому господарські суди виходили з принципу свободи договору.

4.4. Разом з тим колегія суддів вважає такий висновок судів попередніх інстанцій передчасним з огляду на таке.

4.5. Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено імперативну норму, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

4.6. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

4.7. Так, нормою частини 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" чітко визначено, які саме суми можуть включати лізингові платежі. Не встановивши невідповідності умови оспорюваного пункту 2.4 договору положенням частини 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", суди попередніх інстанцій разом не зазначили, до якої саме складової лізингових платежів, передбачених пунктами а), б), в) чи г) відноситься винагорода за користування майном у розмірі, розрахованому згідно з формулою, яка наведена в договорі.

4.8. При цьому колегія суддів бере до уваги те, що пунктом г) частини 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено можливість включення до складу лізингових платежів інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

4.9. Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, до яких віднесено, зокрема: свободу договору; справедливість, добросовісність та розумність.

4.10. Відповідно до положень статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

4.11. Згідно з частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

4.12. Тлумачення свободи договору, з огляду на норми статті 627 Цивільного кодексу України пов'язуються з іншими засадничими положеннями, а саме: розумністю та справедливістю. Найбільш вагоме значення в системному застосування засад свободи договору, розумності та справедливості пов'язане з визначенням умов договору та порядку його виконання. Це припущення ґрунтується на тому, що у випадку спору між сторонами щодо змісту умов договору цей зміст може бути з'ясовано саме спираючись на справедливість та/або розумність.

4.13. Поняття "справедливість" в контексті статті 3 Цивільного кодексу України може розглядатися як закріплення в тексті Цивільного кодексу України принципу "верховенства права".

4.14. Згідно зі статтями 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

4.15. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) Суд зазначив: "Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права."

4.16. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах."

4.17. З врахуванням викладеного, а також предмету та підстав позову, виходячи із засад розумності і справедливості, до предмета доказування у даній справі входить, зокрема обставина щодо розумної обґрунтованості можливості та необхідності включення винагороди за користування майном у розмірі, розрахованому згідно з формулою, яка наведена в договорі, до інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу чи наявність підстав для віднесення такої винагороди до інших складових лізингових платежів.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

5.3. Згідно з частиною 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або

2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

5.4. З врахуванням викладеного, оскільки як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з'ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

5.5. Під час нового розгляду господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

6. Судові витрати

6.1. Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хильківський"

задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 у справі № 910/19198/17 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В.Студенець

Судді О.Баранець

І.Ткач