РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2018Справа № 910/2052/18

За позовомКомпанії «Артпрогруп ЛТД»
доДочірнього підприємства «Край Проперті»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаПублічного акціонерного товариства «Сбербанк»
провизнання права власності та зобов'язання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

позивача:Брижак О.М.;
відповідача:Колісник Б.О.;
третьої особи:Разумов М.А., Дацьків А.І.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія «Артпрогруп ЛТД» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Край Проперті» про:

- скасування запису про право власності відповідача на нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б;

- визнання за позивачем права власності на нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б;

- зобов'язання відповідача виконати умови договору комісії №к-кн-13 від 13.01.2004 та передати позивачу за актом приймання-передачі нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.03.2018. Одночасно, вказаною ухвалою судом було залучено Публічне акціонерное товарство «Сбербанк» до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

В підготовчому засіданні 28.03.2018 судом оголошувалась перерва до 25.04.2018.

25.04.2018 представником третьої особи до канцелярії суду подано заяву про відвід судді Босого В.П. розгляду справи № 910/2052/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2018 зупинено провадження у справі №910/2052/18 до вирішення суддею, визначеним в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, заяви Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про відвід судді Босого В.П. від розгляду справи №910/2052/18, заяву Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про відвід судді Босого В.П. від розгляду справи №910/2052/18 передано для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2018 заяву Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про відвід судді Босого В.П. від розгляду справи №910/2052/18 передано для розгляду судді Баранову Д.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про відвід судді Босого В.П. від розгляду справи №910/2052/18 відмовлено.

Ухвалою від 07.05.2018 поновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 30.05.2018.

У судовому засіданні 30.05.2018 судом було: розглянуто та відхилено раніше подане відповідачем клопотання про здійснення розгляду спору у закритому судовому засіданні; задоволено клопотання третьої особи про витребування доказів; продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 20.06.2018.

Враховуючи, що судом було вчинено всі дії в межах підготовчого провадження з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 20.06.2018 судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 22.06.2018.

Представником позивача у судовому засіданні 22.06.2018 було в повному обсязі підтримано позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представником третьої особи проти задоволення позовних вимог також було надано заперечення.

У судовому засіданні 22.06.2018 судом було оголошено перерву до 25.06.2018.

В судовому засіданні 25.06.2018 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників всіх учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.01.2004 між Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» (комітент) та Дочірнім підприємством «Край Проперті» (комісіонер) було укладено договір комісії №к-кн-13, відповідно до п. 1.1 якого комісіонер зобов'язується за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента вчинити юридичні та інші дії, спрямовані на придбання нерухомого майна, шляхом укладення договору/договорів купівлі-продажу даного нерухомого майна від свого імені.

Згідно п. 1.2 договору №к-кн-13 від 13.01.2004 індивідуальні характеристики нерухомого майна, умови придбання, мінімальна (максимальна) ціна придбання (купівлі), винагорода комісіонера, а також інші вказівки комітента щодо придбання нерухомого майна визначені в додатку №1 до даного договору, який є невід'ємною частиною договору.

Виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно укладає договір/договори купівлі - продажу з третьою особою (продавець) - власником нерухомого майна, що придбавається. Нерухоме майно, придбане комісіонером на виконання умов даного договору, є власністю комітента (п.п. 1.3, 1.4 договору №к-кн-13 від 13.01.2004).

У п.п. 2.1.2, 2.1.13 договору №к-кн-13 від 13.01.2004 передбачено обов'язок комісіонера передати комітенту все отримане комісіонером на виконання умов даного договору; надати звіт комітенту та передати останньому нерухоме майно та всі права на нього, договір купівлі-продажу нерухомого майна та інші документи щодо означеного нерухомого майна.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань, передбачених договором (п. 6.1 договору №к-кн-13 від 13.01.2004).

Відповідно до п. 9.1 вказаного правочину передача комісіонером комітенту придбаного на виконання даного договору нерухомого майна, прав та обов'язків за договором/договорами купівлі-продажу оформлюється складанням відповідного акту приймання-передачі, що підписується сторонами.

У додатку № 1 до договору №к-кн-13 від 13.01.2004 сторони погодили, що комісіонер зобов'язується за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента придбати наступне нерухоме майно: торгівельно-розважальний центр, розташований у густозаселеному районі м. Києва (за виключенням центральної частини), загальною площею до 30 000,00 кв.м, поверховість - два/три поверхи, введений в експлуатацію (дата введення в експлуатацію якого не перевищує 3 (три) роки до дати укладення договору комісії, з усіма функціонуючими та справними інженерними системами та системами комунікацій, шляхом укладення договору купівлі-продажу цього торгівельно-розважального центру від свого імені, ціна якого визначається та погоджується сторонами в межах: не нижче вартості, визначеної Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, та не вище 13 000 000 грн.

З наявних в матеріалах справи документів, а саме листа №27 від 11.05.2004, вбачається, що Дочірнім підприємством «Край Проперті» було повідомлено Компанію «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» про наявність майна, яке за попереднім оглядом відповідає характеристикам та вимогам, визначеним у договорі комісії.

У листі від 08.06.2004 Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» зазначено про необхідність проведення технічного - будівельного аудиту та аудиту повного пакету правоустановчих документів запропонованого комісіонером об'єкта нерухомого майна.

Листом №78 від 23.07.2004 комісіонером було повідомлено комітента про проведення вказаного вище аудиту та висловлено пропозицію придбати громадський центр площею 28539,50 м2, розташований за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б.

У листі від 17.08.2004 комітентом було надано згоду на придбання громадського центру площею 28 539,50 м2, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б.

Як вбачається з представлених до матеріалів справи документів, 24.12.2004 між Акціонерним товариством відкритого типу «БАНКОМЗВ'ЯЗОК» (продавець) та Дочірнім підприємством «Край проперті» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового будинку, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язаний передати у власність покупця нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ.А) (будинок), що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова Академіка, буд.13-Б, а покупець в порядку та на умовах, зазначених договором, зобов'язаний прийняти та оплатити продавцю його вартість.

У п. 1.2 вказаного договору купівлі-продажу вказано, що згідно з технічною документацією на будинок, загальна площа останнього складає 28 539,5 квадратних метрів.

Відчужуваний будинок, що зазначений у п. 1.1 цього договору, належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 09.04.2004р. серія САА №102337 на підставі наказу Головного управління комунальної власності міста Києва №391-В від 09.04.2004 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 05.05.2004 за №6259-П (п.1.3 договору від 24.12.2004).

У п. 1.4 договору купівлі-продажу від 24.12.2004 вказано, що право власності на приміщення за цим договором виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору, за умови його нотаріального посвідчення.

Зі змісту п. 2.2 договору від 24.12.2004 полягає, що сторони домовились, що будинок проданий за 11 840 268 грн., в тому числі, сума податку на додану вартість в розмірі 1 973 378 грн. Ця сума становить загальну вартість будинку.

Сторони домовились, що оплата покупцем загальної вартості будинку, яка зазначена у п. 2.2 цього договору, здійснюється у безготівковому порядку на поточний рахунок продавця до 31.12.2004 (п. 2.4 договору від 24.12.2004).

За умовами п. 3.1 вказаного правочину з метою надання можливості фактичного володіння та користування будинком, продавець зобов'язаний передати, а покупець - прийняти будинок, який становить предмет цього договору, шляхом підписання відповідного акту прийому-передачі будинку, що засвідчує технічний стан будинку.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін (п. 3.5 договору від 24.12.2004).

Договір від 24.12.2004 купівлі-продажу підписано представниками продавця та покупця, скріплено печатками суб'єктів господарювання, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піддубною С.П., зареєстровано в реєстрі за №68-71.

24.12.2004 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі до договору купівлі-продажу нежилого будинку від 24 грудня 2004 року, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв нежилий будинок - громадський центр з об'єктами загальною площею 28 539,50 м2, розташований за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б.

Договір купівлі-продажу нежилого будинку від 24.12.2004 було зареєстровано 24.12.2004 в Державному реєстрі правочинів.

Наразі, доказів визнання вказаного договору недійсним у визначеному чинним законодавством порядку матеріали справи не містять, а отже, виходячи з принципу презумпції правомірності договору, що визначена ст. 204 Цивільного кодексу України, суд приймає до уваги договір купівлі-продажу нежилого будинку від 24 грудня 2004 року, як належну підставу для виникнення між його сторонами взаємних прав та обов'язків.

Згідно реєстраційного напису №2 від 11.01.2005 на правовстановлювальному документі нежилий будинок (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова Академіка, буд.13-Б, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майна на праві власності за Дочірнім підприємством «Край Проперті» (запис в реєстровій книзі №9/п-270 за реєстровим номером 6259п від 11.01.2005).

З представлених до матеріалів справи документів, а саме листування між Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» та Дочірнім підприємством «Край Проперті», полягає, що комісіонером було неодноразово запропоновано комітенту прийняти придбаний об'єкт нерухомого майна. Проте, комітентом дій, направлених на фактичне його прийняття вчинено так і не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи, комітентом було затверджено звіт комісіонера від 17.01.2015.

23.07.2015 між Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» (сторона - 1) та Компанією «Артпрогруп ЛТД» (сторона - 2) було укладено договір про відступлення прав та обов'язків (заміну сторони) у договорі комісії №к-кн-13 від 13.01.2004, згідно п. 1 якого сторона 1 відступає, а сторона 2 приймає та набуває в повному обсязі всі права та обов'язки сторони 1 за договором комісії №к-кн-13 від 13.01.2004, підписаним стороною 1 та Дочірнім підприємством «Край Проперті», що виникають з договору комісії та існують на момент підписання цього договору.

У п. 6 договору про відступлення прав та обов'язків (заміну сторони) у договорі комісії №к-кн-13 від 13.01.2004 контрагенти погодили, що сторона 2 набуває прав та обов'язків за договором комісії з моменту підписання сторонами цього договору і з цієї дати стає комітентом за договором комісії.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за ним (п.18 договору про відступлення прав та обов'язків (заміну сторони) у договорі комісії №к-кн-13 від 13.01.2004).

За твердженнями позивача, листом від 31.07.2015 Компанією «Артпрогруп ЛТД» було повідомлено Дочірнє підприємство «Край Проперті» про укладання між Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» та Компанією «Артпрогруп ЛТД» договору від 23.07.2026 про відступлення прав та обов'язків (заміну сторони) у договорі комісії №к-кн-13 від 13.01.2004 та висловлено намір до отримання нерухомого майна.

Листом №01/09/15 від 01.09.2015 відповідачем було повідомлено позивача про набуття Дочірнім підприємством «Край Проперті» права власності на нежилий будинок - громадський центр з об'єктами загальною площею 28 539,50 м2, розташований за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б, та заперечено проти вимог Компанії «Артпрогруп ЛТД».

У подальшому позивачем неодноразово скеровувались претензії на адресу відповідача з вимогою передати об'єкт нерухомого майна Компанії «Артпрогруп ЛТД», у відповідь на які комісіонером висловлювались письмові заперечення.

Наразі, посилаючись на неналежне виконання комісіонером своїх обов'язків за договором комісії №к-кн-13 від 13.01.2004, право вимоги за яким Компанією «Артпрогруп ЛТД» було набуто на підставі договору про відступлення прав та обов'язків (заміну сторони) у договорі комісії №к-кн-13 від 13.01.2004, та неправомірні на думку вказаної особи, набуття й реєстрацію Дочірнім підприємством «Край Проперті» права власності на громадський центр з об'єктами загальною площею 28 539,50 м2, розташований за адресою: м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 13-Б, позивач і звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких віднесено, в тому числі, визнання права.

Крім того, виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Наразі, за висновками суду, позовні вимоги Компанії «Артпрогруп ЛТД» про визнання за позивачем права власності на нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б, та скасування запису про право власності відповідача на нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-, підлягають залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Статтею 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови №5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

За приписами ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З наведених норм закону випливає, що позов про визнання права власності може пред'являтись у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою.

При цьому, слід наголосити, що судове рішення про визнання права власності може бути лише підтвердженням вже наявного майнового права, а не правоустановчим актом, на підставі якого відповідне право виникає.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, при зверненні до суду з вимогами про визнання права власності заявником повинно бути доведено, зокрема, факт правомірного набуття відповідного майнового права та невизнання чи оспорювання цього права іншою особою (відповідачем).

Наразі, зі змісту позовної заяви та наданих представниками позивача у судових засіданнях пояснень, полягає, що наявність майнових прав на спірний об'єкт нерухомого майна Компанією «Артпрогруп ЛТД» обґрунтовано договором комісії від 13.01.2004, укладеним між Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» (комітент) та Дочірнім підприємством «Край Проперті», право вимоги за яким позивачем було набуто на підставі договору про відступлення прав та обов'язків (заміну сторони) у договорі комісії №к-кн-13 від 13.01.2004 Проте, виходячи з всіх представлених суду документів та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку щодо безпідставності та юридичної неспроможності означених посилань позивача. При цьому, слід зауважити наступне.

За приписами ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Як було встановлено вище, 13.01.2004 між Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» (комітент) та Дочірнім підприємством «Край Проперті» (комісіонер) було укладено договір комісії №к-кн-13, відповідно до п.1.1 якого комісіонер зобов'язується за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента вчинити юридичні та інші дії, спрямовані на придбання нерухомого майна, шляхом укладення договору/договорів купівлі-продажу даного нерухомого майна від свого імені.

Згідно п. 1.2 договору №к-кн-13 від 13.01.2004 індивідуальні характеристики нерухомого майна, умови придбання: мінімальна (максимальна) ціна придбання (купівлі), винагорода комісіонера, а також інші вказівки комітента щодо придбання нерухомого майна, визначені в додатку №1 до даного договору, який є невід'ємною частиною договору.

Виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно укладає договір/договори купівлі - продажу з третьою особою (продавець) - власником нерухомого майна, що придбавається. Нерухоме майно, придбане комісіонером на виконання умов даного договору, є власністю комітента (п.п.1.3, 1.4 договору №к-кн-13 від 13.01.2004).

У п.п. 2.1.2, 2.1.13 договору №к-кн-13 від 13.01.2004 передбачено обов'язок комісіонера передати комітенту все отримане комісіонером на виконання умов даного договору; надати звіт комітенту та передати останньому нерухоме майно та всі права на нього, договір купівлі-продажу нерухомого майна та інші документи щодо означеного нерухомого майна.

Наразі, суд зазначає, що за своєю правовою природою укладений між Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» та Дочірнім підприємством «Край Проперті» правочин є договором комісії, правове регулювання якого здійснюється у відповідності до ст.ст.1011-1028 Цивільного кодексу України.

Дійсно, за приписами ст. 1018 Цивільного кодексу України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Одночасно, слід зауважити, що законом можуть бути встановлені особливості договору комісії щодо окремих видів майна (ст. 1028 Цивільного кодексу України).

В контексті означеного, з урахуванням того, що предметом договору комісії було придбання саме нерухомого майна, слід звернути увагу на наступне.

Частиною 1 ст. 182 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України).

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» .

У ст. 2 вказаного нормативно-правового акту вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Таким чином, виходячи з системного аналізу наведеного вище, якщо предметом договору, укладеного комісіонером, є придбання в інтересах комітента нерухомого майна, право власності на таке майно у комітента виникає з моменту його державної реєстрації у державних органах. Оскільки особливостей щодо моменту виникнення права власності на нерухоме майно при придбанні його комісіонером не встановлено, мають застосовуватись вищезазначені норми, які імперативно прив'язують момент виникнення права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією.

Проте, як було встановлено судом, згідно реєстраційного напису №2 від 11.01.2005 на правовстановлювальному документі нежилий будинок (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, проспект Глушкова Академіка, буд. 13-Б, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майна на праві власності за Дочірнім підприємством «Край Проперті» (запис в реєстровій книзі №9/п-270 за реєстровим номером №6259п від 11.01.2005).

Одночасно, обставини реєстрації майнових прав на вказаний вище об'єкт нерухомого майна саме за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу нежилого будинку від 24.12.2004 було підтверджено учасниками судового процесу під час розгляду спору.

Тобто, з наведеного полягає, що комітентом за договором №к-кн-13 від 13.01.2004 так і не було у визначеному чинним законодавством порядку зареєстровано право власності на нежилий будинок (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова академіка, буд.13-Б, що вказує на передчасність посилань позивача на виникнення у останнього майнових прав на вказаний об'єкт, які підлягають захисту у судовому порядку.

При цьому, суд вважає за необхідне вкотре звернути увагу позивача на те, що норма ст. 1018 Цивільного кодексу України не передбачає автоматичного виникнення у комітента права власності на об'єкт нерухомого майна, з огляду на приписи ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 3, ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Наразі, суд також зауважує, що правова природа договору комісії передбачає вчинення комісіонером певниї дій саме за дорученням та в інтересах комітента, проте, від свого імені.

Згідно ч. 1 ст. 1016 Цивільного кодексу України комітент зобов'язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов'язку перед третьою особою.

Умовами договору №к-кн-13 від 13.01.2004 також передбачено, що укладання договору-купівлі продажу здійснюється комісіонером за рахунок комітента.

В контексті наведеного суд зауважує, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Проте, всупереч наведеного вище, до матеріалів справи не було представлено належних та допустимих у розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів надання Компанією «Ланекс, ІНК. (LANEZ, INC.)» грошових коштів Дочірньому підприємству «Край проперті» на придбання нежилого будинку - громадського центру (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова академіка, буд. 13-Б, у Акціонерного товариства відкритого типу «БАНКОМЗВ'ЯЗОК».

При цьому, суд критично ставиться до представлених відповідачем до матеріалів справи банківських виписок, оскільки останні не містять відтиску печатки банківської установи, ніяких посилань на перерахування грошових коштів саме з призначенням на придбання спірного об'єкта нерухомого майна та перерахування останніх комітентом комісіонеру в межах договору №к-кн-13 від 13.01.2004.

Отже, виходячи з вищевикладеного у сукупності, у суду відсутні підстави вважати, що на підставі договору комісії №к-кн-13 від 13.01.2004 (з урахуванням договору від 23.07.2026 про відступлення прав та обов'язків (заміну сторони) у договорі комісії №к-кн-13 від 13.01.2004) та укладеного на його виконання договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 24.12.2014 у Компанії «Артпромгруп ЛТД» виникло право власності на нежилий будинок - громадський центр (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова академіка, буд.13-Б, яке могло б було бути захищене судом у межах розглядуваної справи.

До того ж, суд зауважує, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Проте, в контексті означеного при обранні такого способу захисту своїх прав, як визнання права власності, та зверненні з відповідними позовними вимогами саме до Дочірнього підприємства «Край проперті» позивачем не було враховано, що на теперішній час право власності на нежилий будинок - громадський центр (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, проспект Глушкова академіка, буд. 13-Б, зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Сбербанк», що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою №128601617 від 22.06.2018р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Слід звернути увагу на те, що ч. 1 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Проте, в процесі підготовчого провадження по справі позивачем відповідного клопотання заявлено не було.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання права власності Компанії «Артпрогруп ЛТД» на нежилий будинок - громадський центр (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова Академіка, буд. 13-Б, підлягають залишенню судом без задоволення.

Одночасно, з приводу скасування запису про право власності Дочірнього підприємства «Край проперті» на нежилий будинок - громадський центр (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова Академіка, буд. 13-Б, суд зазначає наступне.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, чинній на момент вирішення спору по суті) визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону (скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги), до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, як було встановлено судом вище, доказів визнання договору купівлі-продажу від 24.12.2004 недійсним у визначеному чинним законодавством порядку матеріали справи не містять, а вимоги позивача про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, отже, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позову в частині скасування запису про право власності відповідача на нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б.

Крім цього, слід зауважити, що за приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Однак, враховуючи, що на теперішній час майнові права на спірний об'єкт нерухомого майна зареєстровано за третьою особою, фактично скасування реєстраційного запису стосовно реєстрації права власності відповідача на означене майно ніяким чином не призведе до ефективного судового захисту та відновлення прав позивача, за захистом яких останній звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача виконати умови договору комісії №к-кн-13 від 13.01.2004 та передати позивачу за актом приймання-передачі нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б. При цьому, суд виходить з наступного.

Як зазначалось судом, статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Примусове виконання обов'язку в натурі застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Таку позицію наведено у висновках Верховного суду України про практику застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України.

Одночасно, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як спосіб захисту цивільних прав, підлягає застосуванню у випадку, якщо певним законодавчим актом чи договором передбачено обов'язок учасника господарських правовідносин виконати певну дію на користь іншої особи, яку у добровільному порядку виконано не було.

Отже, виходячи з наведеного вище, при зверненні до суду з позовними вимогами про зобов'язання відповідача вчинити певні дії позивачем повинно бути доведено наявність у відповідача певного обов'язку та його невиконання всупереч вимогам чинного законодавства та умов укладеного між сторонами правочину.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Судом неодноразово зазначалось, що у п.п. 2.1.2, 2.1.13 договору №к-кн-13 від 13.01.2004 передбачено обов'язок комісіонера передати комітенту все отримане комісіонером на виконання умов даного договору; надати звіт комітенту та передати останньому нерухоме майно та всі права на нього, договір купівлі-продажу нерухомого майна та інші документи щодо означеного нерухомого майна.

Відповідно до п. 9.1 вказаного правочину передача комісіонером комітенту придбаного на виконання даного договору нерухомого майна, прав та обов'язків за договором/договорами купівлі-продажу оформлюється складанням відповідного акту приймання-передачі, що підписується сторонами.

Отже, з системного аналізу наведених умов договору полягає виникнення у комісіонера за наслідками придбання майна за дорученням та рахунок комітента обов'язку передати таке майно за актом приймання-передачі.

При цьому, суд звертає увагу на те, що тривале невчинення тим чи іншим контрагентом дій з передачі/прийняття майна не нівелює вказаного обов'язку, чим спростовуються відповідні заперечення відповідача щодо недоцільності у даному випадку застосування обраного позивачем способу захисту у вигляді примусового виконання обов'язку в натурі.

Слід зазначити, що у застосуванні певних способів судового захисту з метою відновлення прав позивача слід враховувати, що згідно з частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов'язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 § 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Белеш та інші проти Ческьої Республіки).

Суд завжди займав визначне місце, забезпечуючи право на справедливий суд (Рішення Європейського суду з прав людини у справах Ейрі проти Ірландії та Станєв проти Болгарії. Ця гарантія є «одним з основних принципів будь- якого демократичного суспільства, відповідно до Конвенції» (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Претто та інші проти Італії).

У ст. 11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973 Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

В контексті викладеного вище, суд вважає за необхідне зауважити, що право на судовий захист не є абсолютним та необмеженим, а повинно бути реалізовано з урахуванням прав та законних інтересів інших осіб й фактично не може призводити до нівелювання та втручання у даному випадку у майнові права, які належать таким особам на законних підставах, у разі відсутності належних доказів спростування правомірності такого набуття.

Як зазначалось вище, згідно наявної в матеріалах справи інформаційної довідки №128601617 від 22.06.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна на теперішній час право власності на нежилий будинок - громадський центр (в літ.А) (будинок) загальною площею 28 539,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Глушкова академіка, буд. 13-Б, зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Сбербанк».

Запис про державну реєстрацію речового права третьої особи було здійснено на підставі рішення №38834415 від 19.07.2017 про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, а підставою виникнення майнового права визначено іпотечний договір з доповненнями та змінами, номер 11270, виданий 27.09.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., повідомлення - вимогу, серія 5245/5/28-3 від 18.05.2017 Публічного акціонерного товариства «Сбербанк».

Зі змісту наведеної довідки та пояснень третьої особи полягає, що спірне нерухоме майно було передано Дочірнім підприємством «Крій Проперті» в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Сбербанк» в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії №119-В/11/55/КЛ від 22.09.2011 та договором про відкриття кредитної лінії №120-В/11/55/КЛ від 22.09.2011.

Тобто, наведене свідчить, що фактично позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача про зобов'язання передати позивачу за актом приймання-передачі нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б, власником якого на теперішній час є третя особа.

Суд зауважує, що статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом» та держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». При цьому, така концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи втручання мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (рішення «Щокін проти України» пункти 50, 51; «Сєрков проти України» пункти 33, 34).

Відповідно до сталої практики Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес АД" проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно "суспільний", «публічний» інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям («пропорційність» є оціночною категорією і повинна встановлюватися щодо конкретного суб'єкта в кожній окремій справі на підставі тих обставин і фактів, що встановлені судом безпосередньо).

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача передати за актом приймання-передачі майно, власником та титульним володільцем якого на теперішній час є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» порушить принцип мирного володіння майном, встановлений Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

До того ж, слід також звернути увагу на те, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Слід також звернути увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом (ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У даному випадку, з урахуванням того, що власником спірного майна на теперішній час є третя особа, захист прав шляхом зобов'язання відповідача передати таке майно позивачу не є ефективним та адекватним наявним обставинам у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

За таких обставин, з огляду на все викладене вище, суд дійшов висновку стосовно відмови в задоволенні позову Компанії «Артпромгруп ЛТД» в частині зобов'язання відповідача виконати умови договору комісії №к-кн-13 від 13.01.2004 та передати позивачу за актом приймання-передачі нежилий будинок - громадський центр з об'єктами (в літ. А) загальною площею 28 539,50 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, просп. Глушкова Академіка, будинок 13-Б.

Суд вважає за необхідне зазначити, що надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Компанії «Артпромгруп ЛТД» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 02.07.2018.

Суддя В.П. Босий