ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2018 р. Справа № 904/60/18

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Мазепа Н.В.,

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: ОСОБА_3;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ, № 14/4-764 від 19.05.2018р. (вх. № 01-05/1587/18 від 29.05.18)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2018р. (суддя Грица Ю.І., повне рішення складено 03.05.2018р.)

у справі № 904/60/18

за позовом: Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, м. Дніпро

до відповідача-2: Приватного акціонерного товариства Прикарпаттяобленерго, м. Івано-Франківськ

про: стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

22.01.2018р. НАК "Нафтогаз України" звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою (вих.№14/4-1256 від 22.12.2017) до ПАТ "Акцент-Банк" та ПАТ "Прикарпаттяобленерго" про солідарне стягнення коштів в сумі 441 540,86 грн., зокрема, 6% річних в розмірі 147 287,67 грн. та інфляційних втрат в розмірі 294 253,19 грн. за простим векселем № 567.

Позовні вимоги заявником обґрунтовано тим, що в зв'язку з несплатою відповідачем-2 вимог по векселю №567 у строк, що настав 18.04.2018р., позивачем заявлено позов до відповідачів про солідарне стягнення нарахованих 6% річних та інфляційних втрат по векселю.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.01.2018р. матеріали справи №904/60/18 надіслано за підсудністю до Господарського суду Івано-Франківської області.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2018р. у справі № 904/60/18 в позові відмовлено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд враховував, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018р. у справі № 904/9104/15 в частині позовних вимог до ПАТ Акцент-Банк відмовлено, оскільки спірний вексель був індосований зі застереженням Без обороту на мене, а новий вескселедержатель (позивач) погодився прийняти вексель за наявності такого застереження. Зробивши таке застереження, індосант (відповідач-1) звільнив себе від відповідальності у разі несплати за цим векселем основним боржником векселедавцем простого векселя (відповідач-2), а відповідач-2 визнаний належним платником за векселем № 567, відтак, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог відносно відповідача-1 ПАТ Акцент-Банк. Повне судове рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/9104/15 складено 09.02.2018р. З врахуванням приписів ст.ст. 241, 256 ГПК України, рішення суду у справі № 904/9104/15 набрало законної сили 02.03.2018р. Рішення суду виконане повністю, тобто, станом на 26.02.2018р. відповідачем-2 весксель оплачений повністю. Відтак, місцевий господарський суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення відсотків. Окрім цього, предявлення векселя до платежу, що є необхідною умовою одержання за ним платежу, не було вчинено, протест у неплатежі не був здійснений, нарахування відсотків повинно було бути розпочате із дня набрання рішенням суду у справі № 904/9104/15 законної сили до дня фактичної оплати. Оскільки відповідачем весксель оплачений повністю 26.02.2018р., місцевий господарський суд прийшов до висновку про відсутність підстав для нарахування відсотків. Разом з тим, місцевий господарський суд врахував те, що у разі, якщо спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення вексельного зобовязання за рішенням суду, відтак відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2018р. у справі № 904/60/18, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2018р. скасувати та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України щодо стягнення 6% річних у розмірі 147 287,67 грн. та інфляційних втрат у розмірі 294 253,19 грн. задоволити в повному обсязі.

При цьому, скаржник стверджує, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема ст.ст. 196, 526, 599, 625 ЦК України, ст. 48 ОСОБА_4 Закону та процесуального права, зокрема ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України, без дослідження усіх істотних оставин справи, відтак, підлягає скасуванню.

18.06.2018р. до суду апеляційної інстанції від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу № 058/3830 від 14.06.2018р. (вх. № 01-04/3675/18 від 18.06.18) в якому, останній зазначає, що статтею 75 Розділу ІІ ОСОБА_4 закону передбачені необхідні реквізити, які повинен мати простий вексель, зокрема, зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж. У простому векселі прямо визначено "підлягає сплаті в м. Київ". Простий вексель не був пред'явлений векселедавцю відповідачу-2 у місті платежу. Враховуючи п. 1 Постанови Пленуму Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007 № 5 Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів, вимоги ст. 34 ОСОБА_4 закону мають переважну дію над нормами ст. 560 ЦК України, таким чином векселедержатель зобовязаний предявити до оплати, в тому числі оригінал векселя, а не лише направити лист № 26-2586/1.2-15 від 09.04.2015р. із вимогою оплатити по векселю. Позивачем не було вжито можливих заходів для пред'явлення векселя для платежу відповідачу, у подальшому позивач не предявив оригіналу векселя позивачу, а так само і не вчинив протест зазначених векселів, чим позбавив відповідача можливості пересвідчитись у тому, що позивач є законним векселедержателем оригіналів векселів та засвідчити на оригіналі векселя виконання ним свого обовязку щодо оплати. Також відповідачем-2 зазначено, що нормою ст. 48 ОСОБА_4 закону не передбачено покладення на особу, зобовязану на векселем, інших платежів, зокрема, збитків від інфляції та 3% річних. Просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2018р. у справі № 904/60/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

25.06.2018р. позивачем подано до суду додаткові пояснення у справі б/н від 21.06.2018р. в яких останній, зокрема, зазначає, що у відповідності до ст. 16 ОСОБА_4 закону, особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть, якщо останній із них буде бланком. Якщо останній індосамент є бланковим або на предявника, законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним. Також позивач зазначає, що законний векселедержатель не зобовязаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними. Доведення протилежного обовязок особи, якій предявлено вимогу за векселем.

04.07.2018р. до суду апеляційної інстанції від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу № 203-юр/379 від 23.06.2018р. (вх. № 01-04/3979/18 від 04.07.18) в якому останній зазначає, що спірний вексель був індосований із застереженням "Без обороту на мене", а новий векселедержатель (позивач) погодився прийняти вексель за наявності такого застереження. При цьому, зазначено, що зробивши таке застереження індосант звільнив себе від відповідальності у разі несплати за цим векселем основним боржником - векселедавцем. На підставі вказаного, відповідач-1 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ПАТ НАК Нафтогаз України на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2018р. у справі № 904/60/18.

В судовому засіданні 09.07.2018р. представники позивача та відповідача -2 надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідач-1 участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника відповідача-1.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що ВАТ "Прикарпаттяобленерго" емітовано простий вексель № 567 на суму 1 000 000 грн. зі строком платежу "по предявленню, але не раніше 01 січня 2015 року". За даним векселем ВАТ "Прикарпаттяобленерго", правонаступником якого є відповідач 2, зобовязався заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є відповідач 1. Позивач є держателем простого векселя № 567 від 04.05.2000р.

Статтею 15 ОСОБА_4 закону визначено, що індосант відповідає за акцепт і за платіж, якщо не обумовлене протилежне.

Із спірного векселя вбачається, що він був індосований із застереженням "Без обороту на мене", а новий векселедержатель (позивач) погодився прийняти вексель за наявності такого застереження. При цьому, відповідно до рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018 у справі № 904/9104/15, в частині позовних вимог до ПАТ "Акцент-Банк" судом відмовлено, а відповідач 2 визнаний належним платником за векселем № 567.

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, у випадку включення до індосаменту застереження "без обороту на мене" чи будь-якого іншого, наслідком якого може бути звільнення індосанта від відповідальності за платіж за векселем, передбаченої вказаною нормою ОСОБА_4 закону, індосант відповідає лише за дійсність переданої за векселем вимоги. Таке застереження означає, що при неакцепті або неплатежі до такого індосанта не можуть бути пред'явлені вимоги, передбачені статтями 43 - 49 ОСОБА_4 закону, тобто зазначена особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язань за векселем.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач-1 звільнений від відповідальності за платіж по векселю № 567, оскільки вексель містив застереження, за яким відповідач-1, як індосант, звільнявся від відповідальності та позивач (новий векселедержатель) погодився прийняти вексель за наявності такого застереження, у зв'язку з чим суд правильно відмовивив у задоволенні позовних вимог, заявлених до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк".

Водночас слід зазначити, що стягнення 6 % річних та інфляційних втрат не належало до предмета спору у справі №904/9104/15, що розглядалась Господарським судом Дніпропетровської області.

Згідно приписів статті 4 Конвенції про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, підписаної в Женеві 7 червня 1930 року, дія зобов'язань акцептанта за переказним векселем або векселедавця простого векселя визначається за законом місця, в якому ці документи підлягають оплаті. Дія підписів інших осіб, які зобов'язані за переказним або простим векселем, визначається за законом країни, в якій знаходиться місце, де були поставлені підписи.

Строк нарахування відсотків на підставі ст. 48 ОСОБА_4 закону починається з дня, наступного за тим, який визначено для здійснення платежу, і припиняється в день, коли векселедержатель фактично отримав платіж від особи.

Так як предявлення векселя до платежу, що є необхідною умовою одержання за ним платежу, не було вчинено, протест у неплатежі не був здійснений, нарахування відсотків повинно бути розпочате із дня набрання рішенням суду у справі № 904/9104/15 законної сили до дня фактичної оплати.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав нарахування відсотків, оскільки рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/9104/15 з врахуванням приписів ст.ст. 241, 256 ГПК України набрало законної сили 02.03.2018р. а відповідачем вексель оплачений повністю 26.02.2018р.

Згідно зі ст. 77 ОСОБА_4 закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" встановлено, що вексельні правочини (зокрема, щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (статті 202 - 211, 215 - 236, 509 - 609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми ЦК з урахуванням їх особливостей.

Стаття 5 ОСОБА_4 закону передбачає, що у переказному векселі, який підлягає оплаті відразу після пред'явлення або у визначений строк після пред'явлення, трасант може обумовити, що на суму, яка підлягає оплаті, будуть нараховуватися відсотки. У будь-якому іншому переказному векселі така умова вважається ненаписаною. Відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі; при відсутності такої вказівки умова вважається ненаписаною. Відсотки нараховуються з дати складання переказного векселя, якщо не зазначено іншої дати.

Положеннями статті 48 ОСОБА_4 закону визначено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу: 1 суму неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; 2. відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; 3. витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати.

Таким чином, у пунктах 1 та 2 ст. 48 ОСОБА_4 закону передбачені різні відсотки, а саме:

- у п. 1 йдеться про відсотки, які можуть бути визначені векселедавцем у векселі відповідно до ст. 5 ОСОБА_4 закону, та які мають обчислюватись з дати складання векселя;

- у п. 2 передбачені відсотки, які нараховуються відповідно до прямої вказівки та в розмірі, визначеному ОСОБА_4 законом, від дня строку платежу, тобто у разі, коли векселедавець не здійснив оплату векселя у встановлений строк.

З огляду на положення статті 48 ОСОБА_4 закону, векселедержатель може вимагати від особи, до якої пред'явив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму. Нарахування здійснюється з дня, наступного за тим, який визначено для здійснення платежу, і припиняється в день, коли векселедержатель фактично отримав платіж від особи, до якої пред'явив позов, чи від іншої зобов'язаної за векселем особи, незалежно від того, чи було раніше ухвалено судове рішення про стягнення цих сум.

Листом від 09.04.2015 № 26-2586/1.2-15 відповідача-2 було повідомлено, що вексель №567, емітований ВАТ "Прикарпаттяобленерго", знаходиться у власності позивача, у звязку з чим запропоновано оплатити вказаний цінний папір у строк до 12:00 години 17 квітня 2015р. При цьому, відповідача-2 попереджено, що у разі несплати векселів по ним буде вчинено протест у несплаті. Направлення вказаного листа на адресу відповідача-2 підтверджується, долученими до матеріалів справи, фіскальним чеком підприємства звязку від 10.04.2015р. та описом вкладення у цінний лист з відміткою підприємства звязку.

При дослідженні судом зазначеного вище документу та опису вкладення у цінний лист з повідомленням про вручення судом встановлено, що зазначений лист було надіслано із додатками, а саме із копіями простих векселів, у тому числі простого векселя №567.

Відповідно до ст. 75 ОСОБА_4 закону простий вексель містить: назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений; безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей; зазначення строку платежу; зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж; найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж; зазначення дати і місця складання простого векселя; підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

За приписами норм ст. 34 ОСОБА_4 Закону переказний вексель строком за пред'явленням підлягає оплаті при його пред'явленні. Він повинен бути пред'явлений для платежу протягом одного року від дати його складання. Трасант може скоротити цей строк або обумовити більш тривалий строк. Ці строки можуть бути скорочені індосантами. Трасант може встановити, що переказний вексель зі строком платежу за пред'явленням не може бути пред'явленим для платежу раніше визначеної дати. У цьому разі строк для пред'явлення починається від зазначеної дати.

Пунктами 16, 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" встановлено, що простий або акцептований переказний вексель строком платежу "за пред'явленням" підлягає оплаті в день його належного пред'явлення до платежу; держатель такого векселя повинен пред'явити його до платежу протягом одного року від дати складення, якщо векселедавець не скоротив або не встановив більш тривалий строк; зазначені строки можуть бути скорочені індосантами (ст. 34 ОСОБА_4 закону); строк для пред'явлення відраховується з дати складання векселя; якщо у векселі строком "за пред'явленням" вказано, що він не може бути пред'явлений до платежу раніше визначеної дати, строк для його пред'явлення до платежу відраховується з цієї дати.

Вексель має пред'являтися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя (статті 2, 76 ОСОБА_4 закону).

Вимога про платіж, пред'явлена не в місці, визначеному у векселі за викладеними вище правилами, не є пред'явленою належними чином.

Отже, виникнення зобов'язань боржника за емітованими векселями чинне законодавство пов'язує саме з моментом їх пред'явлення до платежу не раніше зазначеної у векселі дати. Таким чином, строк для пред'явлення простого векселя №567 відраховується починаючи з 02.01.2015р..

Окрім того, простий або акцептований переказний вексель строком платежу за предявленням підлягає оплаті в день його належного предявлення до платежу у визначеному у векселі місці платежу.

Відповідно до приписів статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 та ст. 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, лист позивача від 09.04.2015р. № 26-2586/1.2-15 засвідчує факт направлення на юридичну адресу відповідача-2 копії простого векселя №567.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вексель у встановленому законодавством порядку не предявлявся до оплати.

Інших доказів, які б засвідчили предявлення оригіналу векселя до оплати у встановленому місці та у визначений строк, вчинення протесту векселя нотаріусом, доказів ухилення відповідача-2 від пред'явлення для огляду голові правління або іншим повноваженим представникам оригіналу векселя, не представлено.

Згідно абзаців 4, 5 пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" прямий боржник за векселем зобов'язаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не пред'явив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що пред'явила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його пред'явлення до платежу, а також документів, виданих боржником.

Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного предявлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені ст. 613 ЦК.

За наведених обставин та правових норм суд дійшов висновку про те, що позивачем не спростовано доводів відповідача 2, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Як вбачається із тексту рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/9104/15 дата складання повного судового рішення 09.02.2018. З врахуванням приписів статей 241, 256 ГПК України, рішення суду у справі № 904/9104/15 набрало законної сили 02.03.2018. Як встановлено судом та не заперечується позивачем, рішення суду виконане повністю. Станом на 26.02.2018 відповідачем-2 вексель оплачений повністю.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність позовних вимог про стягнення 6% річних в сумі 147 287, 67 грн.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат за період прострочення оплати векселя з 18.04.2015р. по 30.09.2017р.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про обіг векселів в Україні" законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_4 закон про переказні векселі та прості векселі (далі - ОСОБА_4), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено ОСОБА_4 закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Таким чином, застосування норм Цивільного кодексу України, які регулюють відповідальність за прострочення виконання зобов'язань до правовідносин, пов'язаних із обігом векселів, можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що зазначені в Законі України "Про обіг векселів в Україні".

Згідно зі статтею 48 ОСОБА_4 закону право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_4 законом не передбачено покладання на зобов'язану за векселем особу інших платежів, ніж зазначені в ОСОБА_4 законі, зокрема не передбачено можливості пред'явлення до стягнення збитків від інфляції.

З огляду на викладене місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що положення статті 625 Цивільного кодексу України у даній справі не підлягають застосуванню, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов'язання, у зв'язку з чим правильно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат.

Враховуючи вищенаведені обставини, відсутні підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального або з порушенням норм процесуального права.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, враховуючи вищенаведене не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Матеріали справи свідчать про те, що місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішив спір у справі.

Доводи заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування судового рішення колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України залишити без задоволення

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2018р. в справі № 904/60/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст.287,288 ГПК України.

Повний текст постанови оформлено і підписано відповідно до вимог ст.282 ГПК України 10.07.2018р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.