ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 909/268/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. (головуючий), Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія",

відповідач - Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго",

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія",

на рішення господарського суду Івано-Франківської області

від 23.11.2017

у складі судді Кобецької С.М.,

та постанову Львівського апеляційного господарського суду

від 26.02.2018

у складі колегії суддів: Марко Р.І. (головуючий), Костів Т.С., Галушко Н.А.,

у справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія",

до Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго"

про стягнення 530 360, 01 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" про стягнення 530 360, 01 грн. збитків у вигляді понаднормативних втрат.

Справа розглядалась господарськими судами попередніх інстанцій неодноразово.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 23.11.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі № 909/268/16, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Приймаючи рішення, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що акт про наявність витоків теплоносія чи акт про понаднормативні втрати води між сторонами не складався. Також судами зазначено про відсутність доказів в підтвердження того, що понаднормативні втрати в заявленій до стягнення сумі виникли у зв'язку з порушенням відповідачем п.п. 4.1, 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. договору щодо неналежного утримання власних мереж; неналежного транспортування теплової енергії; невжиття заходів з метою недопущення поривів та інших пошкоджень мереж і втрат теплоносія під час транспортування відповідно до умов договору.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 23.11.2017 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі № 909/268/16, Товариство з обмеженою відповідальністю ""Станіславська теплоенергетична компанія" звернулось з касаційною скаргою, в якій просило їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та вказує про безпідставне не врахування результатів проведеної експертизи.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 909/268/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Катеринчук Л.Й., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2018.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 4 ст. 301 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом касаційного оскарження є постанова Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2018, якою залишено без змін рішення господарського суду Івано-Франківської області від 23.11.2017 про стягнення 530 360, 01 грн.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г. від 16.04.2018 прийнято касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" до провадження та здійснити перегляд рішення господарського суду Івано-Франківської області від 23.11.2017 та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі № 909/268/16 в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Витребувано з господарського суду Івано-Франківської області та Львівського апеляційного господарського суду матеріали справи № 909/268/16. Надано відповідачу строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 15.05.2018.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив оскаржувані судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначив, що господарські суди попередніх інстанцій у повному обсязі дослідили та надали оцінку доводам та доказам кожної сторони, оскаржувані судові акти прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 10.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" (теплогенеруюча організація) та Державним міським підприємством "Івано-Франківськтеплокомуненерго" (теплотранспортуюча організація) укладений договір №ДГ-0000198 про транспортування теплової енергії, відповідно до умов якого, теплотранпортуюча організація зобов'язалася транспортувати теплову енергію, що виробляється теплогенеруючою організацією розподільчими тепловими мережами, мережами гарячого водопостачання та через центральні теплові пункти, що перебувають на балансі теплотранспортуючої організації, а теплотранспортуюча організація зобов'язалась оплатити вартість транспортування в порядку і на умовах визначених цим договором.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3 договору теплотранспортуюча організація зобов'язалася утримувати власні мережі в належному стані, належним чином транспортувати теплову енергію теплогенеруючої організації від точки балансової належності магістральних теплових мереж теплогенеруючої організації до точки балансової належності мереж балансоутримувачів або теплогенеруючої організації. Теплова енергія, яка транспортується, відповідно до умов цього договору, використовується для надання послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам. Вживати всіх необхідних заходів, з метою недопущення поривів та інших пошкоджень власних мереж і втрат теплоносія теплогенеруючої організації під час транспортування, відповідно до умов цього договору.

Відшкодування вартості понаднормативних втрат теплової енергії в мережах теплотранспортуючої організації здійснюється, відповідно до порядку, встановленого додатком № 4 до цього договору, який є його невід'ємною частиною (п. 5.3 договору). У зазначеному додатку сторони визначили, що понаднормативні втрати теплової енергії, який не відшкодовуються тарифом на теплову енергію теплогенеруючої організації та визначаються, як різниця між фактичними та нормативними втратами теплової енергії.

З огляду на те, що відповідач не сплатив суму понаднормативних втрат теплової енергії, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою про стягнення збитків в розмірі 530 360, 01 грн.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1 та 2 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За положеннями ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема, невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб'єктів тощо.

Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Вирішуючи спір у даній справі, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки факту понаднормативного витоку води в розподільчих теплових мережах відповідача встановлено не було, акт про наявність витоків теплоносія чи акт про понаднормативні втрати води між сторонами не складався. Також суди зазначили про відсутність доказів, які б підтверджували порушення відповідачем п.п. 4.1, 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 договору відхиливши при цьому висновок судової будівельно-технічної експертизи № 3152 від 29.11.2016.

Разом з цим, заявник касаційної скарги наголошує, що позовні вимоги заявлялись про стягнення понаднормативних втрат згідно з Додатком № 4 до договору, які визначаються розрахунковим шляхом, через зношену теплоізоляцію розподільчих мереж відповідача, а не через наявність витоків теплоносія, та в даному випадку складання актів не вимагається.

Також скаржник звертає увагу, що в результаті неналежного утримання відповідачем теплових мереж, фактичні втрати теплової енергії у таких мережах перевищують обсяг втрат, які закладені до тарифу та завдають збитків позивачу під час здійснення ним господарської діяльності. При цьому зазначає, що неналежний та аварійний стан теплових мереж відповідача підтверджується проведеною експертизою, яку суди безпідставно не врахували.

Крім того, направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України вказував про необхідність дослідження та перевірці розміру заявленого до стягнення збитків у вигляді понаднормативних втрат та зазначив, що понаднормативні втрати теплової енергії - це обсяг втрат теплової енергії, який не відшкодовується тарифом на теплову енергію теплогенеруючої організації, та визначаються як різниця між фактичними та нормативними втратами теплової енергії.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Оцінка доказів це визначення їх об'єктивної дійсності, правдивості та достовірності.

Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів з погляду на їх належність, допустимість, достатність та взаємозв'язок є усунення протиріч між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що слідують із отримуваної доказової інформації.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухвалені судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Не в повному обсязі встановлені судами обставини не дають можливості дійти однозначного висновку про наявність/відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, тобто, спір вирішено при недостатньому дослідженні фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, та ненаданні цим обставинам відповідної правової оцінки.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Водночас суд касаційної інстанції згідно із ст. 300 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування дослідження або огляд доказів, або інше клопотання(заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" та скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області.

Під час нового розгляду суду надати належну оцінку доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів, встановити у повному обсязі фактичні обставини справи, а відтак, встановити обставини щодо наявності або відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" частково задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 та рішення господарського суду Івано-Франківської області від 23.11.2017 у справі № 909/268/16 скасувати і передати справу на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді Л.Й. Катеринчук

В.Г. Пєсков