РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.06.2018Справа № 910/8976/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., при секретарі судового засідання Максимець В.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів"

до державного агентства резерву України

про стягнення 6 555 982, 73 грн.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явились

відповідача: Пономаренко В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Державне підприємство "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до державного агентства резерву України про стягнення 6 555 982, 73 грн. - заборгованості за зберігання матеріальних цінностей (зерна) державного резерву.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконав зобов'язання за договором № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/8976/17 від 18.07.2017 позов державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" задоволено повністю. Стягнуто з державного агентства резерву України на користь державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" грошові кошти у розмірі 6 555 982, 73 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2017 у справі № 910/8976/17 залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 01.02.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2017 у справі № 910/8976/17 скасовано, справу передано на новий розгляд.

За результатами проведення автоматизованого розподілу, справу № 910/8976/17 передано для розгляду судді Кирилюк Т.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 вирішено розглядати справу № 910/8976/17 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27.03.2018.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 27.03.2018 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з великим обсягом претензійно-позовної роботи, яку веде державне агентство резерву України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Враховуючи першу неявку відповідача, ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 задоволено клопотання представника відповідача та відкладено підготовче засідання до 24.04.2018.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 20.04.2018 представник позивача подав додаткові пояснення щодо розбіжностей між оперативним обліком та фактичною наявністю зерна державного агентства резерву України.

У судовому засіданні 24.04.2018 розглянуто подані позивачем документи.

Для надання можливості відповідачу ознайомитися з поданими документами, у судовому засіданні з 24.04.2018 до 22.05.2018 оголошувалась перерва.

У судовому засіданні 24.04.2018 судом постановлено ухвалу не виходячи до нарадчої кімнати, якою продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.

У судовому засіданні 22.05.2018 представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати заборгованості в розмірі 2 215 075, 00 грн.

Для надання можливості позивачу ознайомитися з поданим документом, у судовому засіданні з 22.05.2018 до 29.05.2018 оголошувалась перерва.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 29.05.2018 представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог. Відповідно до поданої заяви просить суд стягнути з відповідача 4 200 053, 89 грн. основного боргу, 774 339, 82 грн. - інфляційні втрати та 179 478, 61 грн. - 3 % річних.

Для надання можливості відповідачу ознайомитися з поданою позивачем заявою, у судовому засіданні з 29.05.2018 до 31.05.2018 оголошувалась перерва.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 31.05.2018 представник відповідача подав письмові заперечення щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

У судовому засіданні 31.05.2018 розглянуто заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, за результатами розгляду, суд зазначає наступне.

При зверненні позивача до суду з позовом останнім заявлено вимогу про стягнення основного боргу, в подальшому у поданій до суду заяві від 24.05.2018 позивач зменшив суму основного боргу, крім того, додатково просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних.

Таким чином, подана заява фактично є заявою про зміну предмета позову.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання. Змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 46 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи наведене та наявність доказів направлення іншим учасникам справи заяви, у судовому засіданні 31.05.2018 прийнято подану позивачем заяву до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/8976/17 до судового розгляду по суті на 26.06.2018.

Представник позивача у судове засідання 26.06.2018 не з'явився, однак, 25.06.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) подав клопотання про відкладення розгляду справи мотивуючи тим, що повноважний представник перебуває у відпустці та неможливістю направити в судове засідання іншого представника.

Розглянувши у судовому засіданні 26.06.2018 подане клопотання, суд відмовив у його задоволенні з огляду на те, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Відповідно до статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Статтею 58 Господарського процесуального кодексу України передбачено про те, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу. Одна й та сама особа може бути одночасно представником декількох позивачів або декількох відповідачів або декількох третіх осіб на одній стороні, за умови відсутності конфлікту інтересів між ними. Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи (пункт 1 частини першої статті 60 Господарського процесуального кодексу України)

Таким чином, зазначений у клопотанні представник є не єдиною особою, що має право представляти інтереси товариства в суді.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Представник відповідача у судовому засіданні 26.06.2018 та письмових поясненнях проти позову заперечував.

У судовому засіданні 26.06.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, у тому числі письмові пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Державним підприємством "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" (позивач) та державним комітетом України з державного матеріального резерву (правонаступником якого є відповідач) 08.01.2009 укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/351-2009, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв на відповідальне зберігання цінності у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені договором форми актів затверджуються відповідачем.

Відповідно до пункту 7.3 договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 строк його дії сторони встановили з моменту підписання, протягом усього терміну зберігання цінностей.

Частиною першою статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Стаття 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначає, що державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання). До складу державного резерву входять: мобілізаційний резерв - запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв'язку, газо-, нафтопродуктопроводів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв'язку, подання медичної допомоги, запаси сировинних, матеріально-технічних і продовольчих ресурсів для забезпечення стратегічних потреб держави, запаси матеріально-технічних ресурсів для виконання першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та для виконання інших заходів, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Отже, укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Згідно пункту 2.7 договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 позивач зобов'язаний щороку подавати комітету до 15 січня року, наступним за звітним, звіт по формі № 1 станом на 1 січня; до 15 липня року, наступним за звітним - подавати комітету інформацію про результати перевірки якості та умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом, станом на 1 липня.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.01.2016 по 18.01.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 40041,469 тонн, пшениця 2 класу - 5087,018 тонн, пшениця 3 класу - 33569,608 тонн, пшениця 4 класу - 20,598 тонн, пшениця 5 класу - 961,781 тонн, пшениця 6 класу - 18,436 тонн, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонн, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонн, ячмінь прод. 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонн, овес 3 класу - 12,868 тонн, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.02.2016 по 29.02.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонн, пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тони, пшениця 5 класу 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.03.2016 по 31.03.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тон, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тон; пшениця 3 класу - 33569,608 тон; пшениця 4 класу - 20,598 тон; пшениця 5 класу - 961,781 тон; пшениця 6 класу - 18,436 тон; ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тон; ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тон; ячмінь прод 2 класу - 24 тони; овес 1 класу - 26,949 тон; овес 3 класу - 12,868 тон; зерносуміш - 6,023 тонн, у період з 01.04.2016 по 30.04.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.05.2016 по 31.05.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.06.2016 по 30.06.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни , пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.07.2016 по 31.07.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.08.2016 по 31.08.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.09.2016 по 30.09.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.10.2016 по 31.10.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, у період з 01.11.2016 по 30.11.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, а саме: пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, період з 01.12.2016 по 31.12.2016 на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності державного резерву (зерно) кількістю 36227,317 тонни, пшениця 2 класу - 1272,866 тонни, пшениця 3 класу - 33569,608 тонни, пшениця 4 класу - 20,598 тонни, пшениця 5 класу - 961,781 тонни, пшениця 6 класу - 18,436 тонни, ячмінь пив. 2 класу - 266,877 тонни, ячмінь прод. 1 класу - 47,311 тонни, ячмінь прод 2 класу - 24 тонни, овес 1 класу - 26,949 тонни, овес 3 класу - 12,868 тонни, зерносуміш - 6,023 тонни, що підтверджується відповідними приймальними актами за формою Р-16 (про прийняття зерна на відповідальне зберігання позивачу).

В матеріалах справи знаходяться додаткові угоди, в яких сторони погодили розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей державного резерву та порядок оплати. В яких погоджено, що оплата здійснюється на підставі актів по відшкодуванню та зберіганню зерна державного резерву.

Відповідно до пункту 3.1 договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 відповідач зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Згідно пункту 4.2 договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між комітетом та зберігачем. У разі, коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Згідно із частиною третьою статті 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Пунктом 7 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетне зобов'язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Відповідно до статті 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За умовами пункту 4.1 договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Наказом Державного агентства резерву України від 01.06.2011 № 79 "Про встановлення розміру відшкодування витрат за зберігання 1 тонни зерна державного резерву" (копія якого знаходиться в матеріалах справи) встановлено з 01.06.2011 розмір витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню державним підприємствам, які належать до сфери управління Держрезерву України, у розмірі 15,00 грн. (з урахуванням ПДВ) за зберігання однієї тони зерна на місяць.

Враховуючи загальну кількість зерна, що перебувала на зберіганні у позивача у період з січня по грудень 2016 року, беручи до уваги встановлений наказом Державного агентства резерву України від 01.06.2011 № 79 розмір витрат, що підлягають відшкодуванню за зберігання зерна - 15,00 грн. за 1 тонну зерна на місяць, позивачем здійснено щомісячні розрахунки вартості відшкодування за зберігання матеріальних цінностей (зерна) за договором № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 та складено відповідні акти про відшкодування витрат на зберігання зерна Державного резерву України за період з січня 2016 року по грудень 2016 року на загальну суму 6 555 982, 73 грн., зокрема, № 1 період з 01.01.2016 до 01.02.2016 на суму 578 475, 37 грн., № 2 період з 01.02.2016 до 01.03.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 3 період з 01.03.2016 до 01.04.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 4 період з 01.04.2016 до 01.05.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 5 період з 01.05.2016 до 01.06.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 6 період з 01.06.2016 до 01.07.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 7 період з 01.07.2016 до 01.08.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 8 період з 01.08.2016 до 01.09.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 9 період з 01.09.2016 до 01.10.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 10 період з 01.10.2016 до 01.11.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 11 період з 01.11.2016 до 01.12.2016 на суму 543 409, 76 грн., № 12 період з 01.12.2016 до 01.01.2017 на суму 543 409, 76 грн.

Позивач, супровідними листами № 4 від 11.01.2016, № 219 від 14.03.2016, № 264 від 01.04.2016, № 356 від 04.05.2016, № 441 від 14.06.2016, № 475 від 07.07.2016, № 959 від 15.08.2016, № 980 від 02.09.2016, № 1051 від 10.10.2016, № 1177 від 08.11.2016, № 1245 від 05.12.2016 надіслав на адресу відповідача акти по відшкодуванню витрат за зберігання зерна Державного резерву України за період з січня 2016 року по грудень 2016 року за договором № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 (докази відправки знаходяться в матеріалах справи).

Крім того, позивач, листом № 541 від 19.06.2017 звернувся до відповідача з проханням підтвердити чи заперечити суму дебіторської заборгованості за зберігання зерна згідно договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009.

З матеріалів справи вбачається, що на вказаний лист відповідач надав позивачу відповідь в якій зазначив про те, що надані акти на відшкодування витрат не зареєстровані у Головному управлінні Державної казначейської служби в м. Києві. За даними бухгалтерського обліку Держрезерву станом на 31.05.2017 заборгованість перед позивачем відсутня.

Доказів сплати грошових коштів у повному обсязі на момент розгляду спору відповідачем суду не надано. До того ж, в матеріалах справи відсутні докази наявності будь-яких заперечень (зауважень) зі сторони відповідача щодо розрахунків суми відшкодування витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей державного резерву у спірний період.

Умовами договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009 та Законом України "Про державний матеріальний резерв" строк виконання відповідачем обов'язку з відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву не встановлений.

У частині першій статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини другої статті 530 Цивільного кодексу України у випадку, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Оскільки строк виконання відповідачем зобов'язання з відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву не встановлений, позивач 23.03.2017 звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості. В якості доказів в підтвердження направлення вимоги, позивач до позовної заяви долучив копії опису вкладення та фіскального чека № 4189 від 21.11.2017.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення № 01 7 свідчить про те, що вимогу про сплату грошових коштів відповідач отримав 27.03.2017.

У судовому засіданні 22.05.2018 представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи письмове повідомлення Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві № 7-08/86-1095 від 30.01.2018 з якого вбачається, що останнім 29.01.2018 зі спеціального рахунку відповідача, на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 13.12.2017 по справі № 910/8976/17 проведено часткове безспірне списання коштів у розмірі 2 215 075, 00 грн. на користь позивача.

З урахуванням наведеного, позивачем, 29.05.2018 до суду подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, у зв'язку з чим заборгованість відповідача становить 4 200 053, 89 грн.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 511 Цивільного кодексу України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Частиною другою статті 194 Господарського кодексу України передбачено, що неналежне виконання зобов'язання третьою особою не звільняє сторони від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Відповідно до частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно з частиною другою статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У разі відсутності коштів для оплати замовник був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати, а не приймати їх результати.

Норми чинного законодавства не містять винятків про зміну чи невілювання відповідальності при фінансуванні зобов'язання за рахунок бюджетних коштів.

Так, згідно з приписами частини другої статті 218 Господарського кодексу України, частини другої статті 617 Цивільного кодексу України та з огляду на практику Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Судом досліджено наявний в матеріалах справи звіт позивача про наявність зерна державного резерву на державному підприємстві "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів"

станом на 01.02.2016, зі змісту якого вбачається наявність розбіжностей між оперативним обліком та фактичною наявністю зерна.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З приводу розбіжностей між оперативним обліком та фактичною наявністю зерна державного агентства резерву України, позивачем, 20.04.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) подано письмові пояснення, акт від 18.03.2010, копії розпоряджень на очищення та сушіння зерна та копії актів зачистки для зерна і продуктів його переробки.

У поданих поясненнях позивач зазначив про те, що розбіжність по пшениці 2 класу у кількості 9,265 тонн виникла за рахунок освіження зерна Держрезерву у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна, внаслідок чого виникла аспираційна пиль , яку було вивезено на звалище. Дана нестача відображена у актах зачистки. Розбіжність по пшениці 3 класу у кількості 236.761 тонн виникла за рахунок освіження зерна відповідача у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна, що відображено в актах зачистки та розпорядженнях Ф-34 на чищення та сушіння зерна (22.688 тонн - нестача згідно актів зачистки, 55.097 тонн - нестача) згідно розпоряджень Ф-34 на очищення та сушіння зерна. У квітні 2017 року відповідачем проведено акти зачистки та списано з обліку Держрезерву пшеницю 3 класу у кількості 166,565 тонн: 1520,000 тонн - безтоварна закладка, в наслідок внесення в облік приймального акта Ф.Р-16 від 18.11.2003 № 47, по якому пшениця в цій кількості підприємством не закладалася. Розбіжність по пшениці 4 класу у кількості 527.527 тонн виникла за рахунок освіження зерна Держрезерву у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна, про що відображено в актах зачистки, за результатами чого у квітні місяці 2017 року Держрезервом проведено та списано з обліку відповідача пшеницю 4 класу у кількості 527,527 тонн, 480,635 тонн - самовільне відчуження зерна, що було відображено в актах перевірок контрольних органів відповідача. Розбіжність по пшениці 5 класу у кількості 5.258 тонн виникла за рахунок освіження зерна Держрезерву у зимовий період методом освіження через сушарку з метою пониження температури зерна. Дана нестача відображена у актах зачистки. Розбіжність по ячменю продовольчому 1 класу в кількості 10,349 тонн виникла в наслідок внесення в облік приймального акту від 18.08.1999 № 9 помилково. Розбіжність по ячменю 2 класу - самовільне відчуження зерна, яке відбулося в попередні роки, що було відображено в актах перевірок контрольних органів відповідача.

Фактична наявність зерна Держрезерву України на зберіганні у підприємства підтверджується даними складського і бухгалтерського обліку та актом ревізії, складеним фахівцями контрольно-ревізійного департаменту Держрезерву України від 18.03.2010, в якому зафіксовано фактичну кількість зерна Держрезерву України.

Крім того суд зазначає про те, що питання фактичної кількості зерна на зберіганні не було предметом спору. Фактична кількість зерна, що знаходилась на зберіганні у позивача у спірний період не заперечувалась відповідачем.

Таким чином встановлено, що нарахування послуг по зберіганню зерна відповідачу здійснювалося по фактичній наявності.

З урахування наведеного, позовна вимога про стягнення з відповідача 4 200 053, 89 грн. основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення 774 339, 82 грн. - інфляційних втрат та 179 478, 61 грн. - 3 % річних.

Відповідач у письмових запереченнях зазначив про те, що посилання на статтю 625 Цивільного кодексу України є неправомірними, оскільки даною статтею передбачене відшкодування процентів з застереженням щодо інших процентів, які передбачені законом або договором. Виконання позивачем послуг по відповідальному зберіганню регулюється Законом України «Про державний матеріальний резерв», вказаний Закон є спеціальним нормативним актом, що регулює відносини у сфері формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву і цим Законом не передбачається стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Законом України "Про державний матеріальний резерв" не встановлено ані підставу, а ні розміру нарахування неустойки, тому вважає, що зазначені вимоги суперечать чинному законодавству.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання", а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 Цивільного кодексу України.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки матеріалами справи підтверджений факт невиконання відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання по сплаті наданих позивачем послуг, що тягне за собою наслідки у вигляді застосування на загальних підставах заходів відповідальності, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

За таких підстав, суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені письмово.

З урахуванням наведеного, вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 179 478, 61 грн. та інфляційних втрат у розмірі 774 339, 82 грн. (період з 15.05.2017 по 24.05.2018) є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Встановивши, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі (частина дев'ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" до державного агентства резерву України задовольнити повністю.

2. Стягнути з державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28; ідентифікаційний код 37472392) на користь державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" (32413, Хмельницька обл., Дунаєвецький р-н, селище міського типу Дунаївці, вул. Лермонова, буд. 1; ідентифікаційний код: 00952485) 4 200 053 (чотири мільйони двісті тисяч п'ятдесят три) грн. 89 коп. - основного боргу, 774 339 (сімсот сімдесят чотири тисячі триста тридцять дев`ять) грн. 82 коп. - інфляційні втрати, 179 478 (сто сімдесят дев`ять тисяч чотириста сімдесят вісім) грн. 61 коп. - 3 % річних та 98 339 (дев'яносто вісім тисяч триста тридцять дев'ять) 74 коп. - судового збору

Після набрання судовим рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 03.07.2018.

Суддя Т.Ю. Кирилюк