ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2018 Справа № 904/879/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Кузнецова І.Л.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ніколаєвої Людмили Анатоліївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2018 у справі №904/879/18 (суддя Красота О.І.; рішення ухвалене у місті Дніпро, повне рішення складено 10.05.2018)

за позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія "Перспектива" Слобожанської селищної ради, смт.Слобожанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область

до фізичної особи-підприємця Ніколаєвої Людмили Анатоліївни, с.Чумаки, Дніпровський район, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати в розмірі 102141,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Комунальне підприємство "Керуюча компанія "Перспектива" Слобожанської селищної ради звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця Ніколаєвої Людмили Анатоліївни про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати у сумі 77189,97 грн., пені за несвоєчасне внесення орендної плати у сумі 15813,68 грн., збитків від інфляції у сумі 7369,20 грн., і трьох процентів річних у сумі 1768,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати орендної плати за договором оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень), що належить до комунальної власності №63 від 24.05.2012.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2018 у справі №904/879/18 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Ніколаєвої Людмили Анатоліївни на користь Комунального підприємства "Керуюча компанія "Перспектива" Слобожанської селищної ради заборгованість по орендній платі у розмірі 77189,97 грн., пеню у розмірі 9153,65 грн., три проценти річних у розмірі 1768,52 грн., інфляційні втрати у розмірі 7369,20 грн. та судовий збір у розмірі 1647,11 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Означене рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що відповідачем не надано доказів виконання відповідачем обов'язку зі сплати орендної плати. Суд визнав обґрунтованими позовні вимоги зі стягнення пені, трьох процентів річних і інфляційних втрат, але встановив, що їх розрахунок був зроблений неправильно.

Не погодившись з означеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач - ФОП Ніколаєва Людмила Анатоліївна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2018 у справі №904/879/18 про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати скасувати в повному обсязі. Прийняти нове рішення, якім відмовити в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Керуюча компанія "Перспектива" Слобожанської селищної ради в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тими обставинами, що позивачем не було надано належного розрахунку заборгованості. В матеріалах справи відсутні докази про заборгованість відповідача за період з травня 2016 по грудень 2017, а претензії №78 від 30.01.2013 і №401 від 12.08.2015 не можуть підтверджувати наявність боргу за вказаний період. Відповідач також вказує про розгляд справи без її участі.

Позивач (КП "КК "Перспектива" Слобожанської селищної ради) у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що вважає рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2018 є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга підлягає відхиленню, враховуючи на встановлені судом обставини того, що станом на 16 січня 2018 року у відповідача утворилась заборгованість по сплаті орендної плати перед позивачем у сумі 77189,97 грн. за період з травня 2016 року по грудень 2017 року та що з урахуванням несвоєчасної сплати відповідачем орендної плати йому були нараховані позивачем збитки від інфляції у сумі 7369,20 грн. та 3% річних у сумі 1768,52 грн.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Між Комунальним підприємством "Житлово-Експлуатаційна контора-1" (в подальшому перейменованим в Комунальне підприємство "Керуюча компанія "Перспектива" Слобожанської селищної ради (Орендодавець) і фізичною особою-підприємцем Ніколаєвою Людмилою Анатоліївною (Орендар) 24.05.2012 за №63 був укладений договір оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень), що належить до комунальної власності. Орендодавець на підставі рішення Ювілейної селищної ради №593-14/VІ від 24.05.2012 передав, а Орендар прийняв в оренду нежиле приміщення, об'єкт за адресою: смт.Ювілейне, вул. Теплична, б. 32. Об'єкт переданий Орендарю для використання з метою розміщення офісного приміщення.

В пунктах 3.1., 3.2., 3.6. договору сторони дійшли згоди, що за користування об'єктом Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату, розрахунок, якої здійснюється на підставі чинної Методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном, затвердженої рішенням Ювілейної селищної ради, та на дату підписання договору становить 20273,40 грн. на рік без ПДВ та без урахування індексу інфляції.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата сплачується Орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності Орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця на рахунок Орендодавця.

Об'єкт оренди - нежиле приміщення загальною площею 42,49 кв. м, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Теплична, буд. 32 передано фізичній особі-підприємцю Ніколаєвій Л.А. за актом приймання - передачі від 24.05.2012.

У зв'язку з нерегулярною і несвоєчасною оплатою відповідачем (Орендарем) орендної плати і утворенням заборгованості, позивач (Орендодавець) подав позов про стягнення суми заборгованості, яка є предметом спору у даній справі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Дані правовідносини регулюються також Законом України від 10.04.1992 №2269-ХІІ "Про оренду державного та комунального майна", статтею 2 якого визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частинами першою і п'ятою статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Даний обов'язок встановлений і в п. 4.2. укладеного договору.

Орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі (частини 1, 3 статті 19 Закону).

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договору оренди №63 від 24.05.2012 основне зобов'язання відповідача - сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди.

Умовами вказаного вище договору не передбачено, але, як вбачається з матеріалів справи, позивачем регулярно направлялись на адресу відповідача рахунки на оплату наданих послуг оренди.

Згідно складеного позивачем Акту звіряння, якій містить відомості про нараховану та сплачену орендну плату, загальна сума нарахованої відповідачу орендної плати за період з червня 2014 по грудень 2017 склала 149089,97 грн., оплата послуг здійснена на загальну суму 71900,00 грн., а сальдо на користь позивача становить 77189,97 грн.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно за весь період користування означеним приміщенням відповідачем було сплачено лише 71900,00 грн., що підтверджується копіями меморіальних ордерів №№ 2РL784238 від 25.11.2016, 2РL274826 від 27.06.2017 і платіжним дорученням №194Q56550 від 11.12.2014.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів встановила, що відповідачем інших, окрім зазначених вище, доказів сплати заборгованості з орендної плати ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно призначень платежів, які були здійснені відповідачем, ним було проведено оплату за послуги оренди приміщень без зазначення конкретних періодів користування майном або відповідних рахунків позивача, а тому позивач правомірно зарахував означені кошти в рахунок оплати послуг оренди, що були надані за період з 01.06.2014 по 30.04.2016.

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено, що станом на день подання позову сума основного боргу відповідача перед позивачем з орендної плати за користування означеним вище об'єктом за період з травня 2016 року по грудень 2017 року склала 77189,97 грн., що спростовує доводи відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів про заборгованість відповідача саме за цей період.

Щодо доводів відповідача про безпідставне посилання судом першої інстанції на направлення позивачем відповідачу претензій №78 від 30.01.2013 і №401 від 12.08.2015, як доказів наявності заборгованості за період з травня 2016 по грудень 2017, то колегія суддів вважає, що таке посилання підтверджено в матеріалах справи відповідними допустимими доказами та може бути розцінено як таке, що зроблено на підтвердження доказу нерегулярного внесення відповідачем платежів за оренду протягом усіх попередніх років дії договору.

Окрім вимог про стягнення суми основної заборгованості, позивачем також були заявлені вимоги про стягнення пені за несвоєчасне внесення орендної плати у сумі 15813,68 грн., збитків від інфляції у сумі 7369,20 грн., і трьох процентів річних у сумі 1768,52 грн.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Умовами укладеного договору, а саме пунктом 6.2. передбачено, що при несвоєчасному внесенні орендних платежів, Орендар зобов'язаний сплачувати пеню із розрахунку не нижче подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення.

В силу частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, оскільки виходячи з наведеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок вказаних нарахувань з урахуванням частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, суд першої інстанції правильно визначив, що задоволенню підлягають 9153, 65 грн. пені, а щодо 7369,20 грн. інфляційних втрат і трьох процентів річних у сумі 1768,52 грн., правильно дійшов висновку про задоволення в заявленій сумі позивача, оскільки перераховані судом суми є більшими, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, яка не містить посилань на конкретні факти, які б підтверджували заперечення відповідача про необґрунтованість таких вимог позивача.

Обов'язковість договору до виконання сторонами встановлена статтею 629 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції правильно відзначив, що згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням встановлених вище обставин та наведених положень законодавства колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати у сумі 77189,97 грн. основного боргу, 9153,65 грн. пені, 7369,20 грн. інфляційних втрат і 1768,52 грн. трьох процентів річних.

Щодо решти доводів апеляційної скарги відповідача, то не можуть бути підставою для скасування рішення суду і посилання відповідача на ту обставину, що розгляд справи відбувся за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 07.03.2018 сторони попереджені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було запропоновано надати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі і заперечення протягом 10 днів з дня одержання відповіді на відзив.

Ухвала суду була направлена відповідачу рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №13042988 (що підтверджується копією реєстру згрупованих поштових відправлень рекомендованої пошти по Україні з повідомленнями №191 від 13.03.2018) і отримана відповідачем особисто 21.04.2018 (що підтверджується витягом з пошуку поштових відправлень сайту Укрпошти).

Відповідно до частини сьомої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не направив, своїм правом на подання клопотання про розгляд справи з викликом сторін не скористався.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно розглянув у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Тому передбачених статтями 277-279 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ніколаєвої Людмили Анатоліївни - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.05.2018 у справі №904/879/18 - залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на фізичну особу-підприємця Ніколаєву Людмилу Анатоліївну.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.07.2018

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П.Широбокова

Суддя І.Л.Кузнецова