ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"27" червня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/3447/15
Господарський суд Одеської області у складі судді Оборотової О.Ю.,

при секретарі судового засідання Тодоров А.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» від 19.06.2018р. вх. № ГСОО 2-3070/18 про визнання наказу господарського суду Одеської області таким, що не підлягає виконанню в порядку, передбаченому ст. 328 ГПК України, по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» про стягнення

За участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача (заявника): не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 6.1., п. 4.2.7. Засад використання автоматизованої системи документообігу в Господарському суді Одеської області, в редакції від 14.06.2018р. (протокол №17-05/2018), приймаючи до уваги закінчення повноважень судді Шаратова Ю.А. з 13.02.2017р., з метою дотримання строків визначених статтею 328 Господарського процесуального кодексу України, призначено повторний автоматичний розподіл вищезазначеної заяви по справі №916/3447/15.

Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл заяви вх.№2-3070/18 від 19.06.2018р. про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню по справі №916/3447/15.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу заяви вх.№2-3070/18 від 19.06.2018р. про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню по справі №916/3447/15 призначено суддю господарського суду Одеської області Оборотову О.Ю.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.06.2018р. призначено заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» про визнання наказу господарського суду Одеської області таким, що не підлягає виконанню від 25.11.2018р. до розгляду у судовому засіданні на 27 червня 2018р. о 12:15.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.11.2015р. по справі №916/3447/15 позов Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» задоволенов повному обсязі.

Стягнено з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» (65014, м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/20, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (65039, м. Одеса, пр-т Гагаріна 12-А, ) 70 535 000,00 грн. (сімдесят мільйонів пятсот тридцять пять тисяч гривень 00 коп.) заборгованості за кредитом, 10 304 890,94 грн. (десять мільйонів триста чотири тисячі вісімсот девяносто гривень 94 коп.) заборгованості за відсотками.

Стягнено з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» (65014, м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/20, ) в доход Державного бюджету України (УК у м. Одесі/Приморський район, код 38016923, р/р № 3008, МФО 828011, КБК 22030001, або на інші рахунки) суму судового збору у розмірі 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімдесят гривень 00 коп.).

25.11.2015р. господарським судом у порядку ст. 116 ГПК України були видані відповідні накази.

19.06.2018р. від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» надійшла заява в порядку ст. 328 ГПК України, в якій заявник просить визнати наказ господарського суду Одеської області по справі №916/3447/15 про стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» на користь Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» 70 535 000,00 грн. (сімдесят мільйонів пятсот тридцять пять тисяч гривень 00 коп.) заборгованості за кредитом, 10 304 890,94 грн. (десять мільйонів триста чотири тисячі вісімсот девяносто гривень 94 коп.) заборгованості за відсотками таким, що не підлягає виконанню.

22.06.2018р. до господарського суду Одеської області надійшло клопотання Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" про участь його представника у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції. Заявник просив доручити проведення судового засідання в режимі відеоконференції Апеляційному суду міста Києва або Київському апеляційному адміністративному суді, або Київському апеляційному господарському суду.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.06.2018р. відмовлено у клопотанні Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

27.06.2018р. до господарського суду від Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивач не заперечує з приводу задоволення заяви відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування доводів викладених у письмових поясненнях, ПАТ «Імексбанк» посилається на те, що за рахунок предмету іпотеки, заборгованість ТОВ «Мережа готелів Чорне море» за кредитним договором погашена в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно з кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 95/13 від 18.12.2013р. Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» (Кредитор) зобовязався надати ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» (Позичальник) кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (кредит).

Неналежне виконання ТОВ «Мережа готелів Чорне море» прийнятих на себе зобовязань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 95/13 від 18.12.2013р. стало підставою для звернення ПАТ «Імексбанк» до господарського суду із позовними вимогами до ТОВ «Мережа готелів Чорне море» про стягнення грошових коштів, за результатами розгляду яких господарським судом 03.11.2015р. в межах даної справи було постановлено рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2014р. між ПАТ «Імексбанк» (Іпотекодержатель) та майновим поручителем ОСОБА_2 «Футбольний клуб «Чорноморець» (Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір (а.с. 173-180), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 6134, за умовами якого Іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобовязань 41 юридичною особою-боржником за 41 кредитним договором (зокрема зобовязань ТОВ «Мережа готелів Чорне море» за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 95/13 від 18.12.2013р.), передав в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно: нежитлові будівлі центрального стадіону «Чорноморець», загальною площею 80 289,00 кв.м., основною площею 67 037,5 кв.м., що знаходяться на земельній ділянці площею 62 403 кв.м., яка знаходиться в оренді АТ «ФК «Чорноморець», розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська (вул. Енгельса), будинок 1/20 (предмет іпотеки).

Положеннями п. 1.1 іпотечного договору від 25.12.2014р. визначено, що цей договір іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 95/13 від 18.12.2013р. (із урахуванням додаткових угод), який укладено між Іпотекодержателем та ТОВ «Мережа готелів Чорне море» стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойки і штрафів у повному обсязі тощо (основне зобовязання).

Відповідно до п. 3.1.7 іпотечного договору від 25.12.2014р. Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках передбачених п. 3.1.6 цього договору, реалізувавши його відповідно до розділу 5 цього договору та/або договору про задоволення вимог Іпотекодержателя і за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити у повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, повязаних із реалізацією предмета іпотеки.

Згідно з п. 3.1.8 іпотечного договору від 25.12.2014р. у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, яке буде заставленим в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна Боржника (Боржник 5 - ТОВ «Мережа готелів Чорне море»).

Умовами п. 6.1 іпотечного договору від 25.12.2014р. визначено, що даний пункт цього договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом: продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; прийняття предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Як свідчать матеріали справи, 19.03.2018р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про державну реєстрацію за ПАТ «Імексбанк» права власності на нежитлові будівлі центрального стадіону «Чорноморець», загальною площею 80 289,00 кв.м., підставою виникнення якого відповідно до інформаційної довідки №100287849 від 13.10.2017р. (а.с. 181) є іпотечний договір від 25.12.2014р.

Посилаючись на приписи чинного законодавства, ТОВ «Мережа готелів Чорне море» у поданій до суду заяві про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, зауважувало, що в результаті позасудового задоволення ПАТ «Імексбанк» своїх вимог шляхом визнання права власності на іпотечне майно, всі основні зобовязання, які були забезпечені іпотекою є припиненими, а, отже, вимоги банку, які виникли на підставі рішення суду по даній справі, на примусове виконання якого судом 25.11.2015р. було видано відповідний наказ, є недійсними.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених відповідачем вимог про визнання наказу суду по даній справі таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Слід зазначити, що перелік підстав, з якими процесуальний закон повязує можливість визнання наказу суду таким, що не підлягає виконанню, не є вичерпним.

За своєю правовою природою рішення суду про стягнення заборгованості за договором є актом, який підтверджує наявність зобовязання боржника перед кредитором із метою його офіційного визнання та подальшого примусового виконання. Підтвердженням можливості примусового виконання судового рішення, а, отже, і існуючого обовязку боржника, є відповідний виконавчий документ. В свою чергу, у випадку, якщо такий обовязок припиняється із передбачених законом підстав для припинення зобовязань, відповідний виконавчий документ підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, оскільки припинення зобовязання означає як припинення обовязків боржника, так і припинення прав кредитора.

Відповідно до ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підстави для припинення зобов'язання визначені у статтях 598 - 609 Глави 50 Цивільного кодексу України. Ними визначено загальні підстави припинення зобов'язання, як-то: належне виконання, поєднання в одній особі боржника та кредитора, ліквідація юридичної особи, тощо.

Разом із тим, частина 1 статті 598 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання може бути припинено з підстав, визначених договором або законом, а отже визнає, що наведений у Кодексі перелік не є вичерпним і відсилає у вирішенні цього питання і до інших, окрім Цивільного кодексу України, законів у галузі цивільного права.

Правовий аналіз приписів спеціального закону, яким врегульовані спірні відносини, визначає наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Отже, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства може визначати правові підстави для припинення зобов'язання, і таке визначення в ньому підстав припинення зобов'язання не суперечитиме нормам Глави 50 Цивільного кодексу України. Відтак, можна стверджувати про відсутність будь-яких колізій в цьому питанні між частиною 4 статті 36 закону «Про іпотеку» та відповідними нормами Глави 50 Цивільного кодексу України.

Слід зазначити, що вказана норма Закону не містить буквальної вказівки на припинення основного зобов'язання боржника, проте встановлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання.

В той же час, стаття 509 ЦК України визначає, що до змісту зобов'язання як правовідношення належить юридичний обов'язок боржника вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов'язку.

Слід також відзначити, що відповідно до загальної теорії права, наявність права та кореспондуючого йому обов'язку належить до змісту будь-яких правовідносин, а не лише до змісту зобов'язальних правовідносин.

Відтак, недійсність такого елементу змісту зобов'язального правовідношення, як право кредитора вимагати від боржника виконання його обов'язку, призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього правовідношення в цілому, тобто - до припинення зобов'язання з підстав, визначених іншим, аніж Цивільний кодекс України, законом.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

В свою чергу, ст. 2 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

При цьому, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, правила якого мають пріоритетне застосування до іпотечних правовідносин.

Частиною 2 ст. 4 Цивільного кодексу визначено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Господарський суд зауважує, що умовами іпотечного договору від 25.12.2014р. визначено право Іпотекодержателя вимагати від боржника виконання основного зобовязання у повному обсязі у випадку, якщо суми коштів від продажу предмета іпотеки є недостатньою для задоволення вимог Іпотекодержателя.

При цьому суд зауважує, що ні положеннями чинного законодавства, ні умовами іпотечного договору Іпотекодержателю не надано право вимагати у боржника виконати основне зобовязання у повному обсязі, якщо вартість предмета іпотеки на дату набуття права власності не може повністю задовольнити вимоги кредитора, що і відображено у ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до положень ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, у даному випадку відсутня колізія між нормами ч. 4 ст. 591 ЦК України та ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідні положення Цивільного кодексу України щодо загального правила задоволення вимог заставодавця допускають виключення, які можуть бути встановлені в тому числі законом.

Суд зауважує, що спосіб позасудового врегулювання, визначений в ст. 36 Закону України «Про іпотеку», вважається завершеним після проведення реєстрації права власності як юридичного факту. Закон України «Про іпотеку» не пов'язує завершеність позасудового врегулювання з фактом оскарження його в судовому порядку. Названим Законом чітко визначається тільки умови можливості проведення позасудового врегулювання і його наслідки, а саме: визначення такого способу в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя; наявність заборгованості боржника, яка зумовлює відповідне право на застосування такого способу і наслідок його завершення - недійсність інших вимог до боржника.

Суд звертає увагу учасників процесу, що Закон України «Про іпотеку» як спеціальний закон, має пріоритетне значення при вирішенні питання щодо наслідків позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Господарський суд зауважує, що умовами іпотечного договору від 25.12.2014р. визначено право Іпотекодержателя вимагати від боржника виконання основного зобовязання у повному обсязі у випадку, якщо сума коштів від продажу предмета іпотеки є недостатньою для задоволення вимог Іпотекодержателя.

При цьому суд зазначає, що ані положеннями чинного законодавства, ані умовами іпотечного договору Іпотекодержателю не надано права вимагати у боржника виконати основне зобовязання у повному обсязі у випадку набуття права власності за вартістю, меншою ніж необхідно для повного задоволення вимог кредитора, що, в свою чергу, і відображено у ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, кредитор у випадку набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя несе ризики, які повязані із недійсністю подальших вимог до боржника, оскільки сама процедура набуття права власності на іпотечне майно у порівнянні із іншими способами задоволення вимог іпотекодержателя може не забезпечити у повній мірі реалізацію прав як боржника так і іпотекодавця у разі їх відмінності.

Таким чином, приймаючи до уваги факт набуття АТ «Імексбанк» в позасудовому порядку права власності на предмет іпотеки - будівлі та споруди стадіону «Чорноморець», відповідно до умов договору іпотеки від 25.12.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 6134, а також враховуючи, що вказаним іпотечним договором було передбачено забезпечення низки зобовязань, в тому числі і зобовязань ТОВ «Мережа готелів Чорне море» за договором про відкриття кредитної лінії № 95/13 від 18.12.2013р. (із урахуванням додаткових угод) щодо сплати кредиту, відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» суд доходить висновку, що зобовязання відповідача за кредитним договором про відкриття кредитної лінії від № 95/13 від 18.12.2013р. (із урахуванням додаткових угод) на теперішній час є припиненими.

Аналогічна правова позиція, яка застосовується судом при розгляді заяви ТОВ «Мережа готелів Чорне море» про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, підтверджується і сталою судовою практикою, що знайшло своє відображення у постановах Вищого господарського суду України від 10.02.2014р. по справі № 6/174-09, від 22.04.2014р. по справі № 910/15784/13, від 22.09.2014р. по справі № 910/18713/13, від 02.10.2017р. по справі № 908/2517/16, від 20.12.2016р. по справі № 914/3604/15, від 08.11.2016р. по справі № 5011-50/9028-2012, від 14.12.2016р. по справі № 914/3812/15, від 14.12.2016р. по справі № 914/3812/15, від 10.08.2016р. по справі № 914/3605/15, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015р. по справі № 6-7917св15, та постановою ОСОБА_4 Верховного Суду від 21.03.2018р. по справі № 760/14438/15-ц.

Отже, зобовязання ТОВ «Мережа готелів Чорне море», що виникли із кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 95/13 від 18.12.2013р. (із урахуванням додаткових угод) та зазначені наказі господарського суду Одеської області від 25.11.2015р. по справі № 916/3447/15, на теперішній час є припиненими в порядку ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Наведене свідчить про відсутність будь-яких обовязків боржника ТОВ «Мережа готелів Чорне море» перед стягувачем (позивачем) із приводу виконання вимог наказу господарського суду Одеської області від 25.11.2015р. по справі № 916/3447/15 про стягнення із ТОВ «Мережа готелів Чорне море» на користь АТ «Імексбанк» грошових коштів.

В результаті викладеного, наказ господарського суду Одеської області 25.11.2015р. по справі №916/3447/15 про стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» на користь Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» 70 535 000,00 грн. (сімдесят мільйонів пятсот тридцять пять тисяч гривень 00 коп.) заборгованості за кредитом, 10 304 890,94 грн. (десять мільйонів триста чотири тисячі вісімсот девяносто гривень 94 коп.) заборгованості за відсотками, слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 4, 509, 598 Цивільного кодексу України ст. ст. 86, 234, 328 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» (від 19.06.2018р. за вх. №2-3070/18) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

2. Визнати наказ господарського суду Одеської області від 25.11.2015р. по справі №916/3447/15 про стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Мережа готелів Чорне море» на користь Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» 70 535 000,00 грн. (сімдесят мільйонів пятсот тридцять пять тисяч гривень 00 коп.) заборгованості за кредитом, 10 304 890,94 грн. (десять мільйонів триста чотири тисячі вісімсот девяносто гривень 94 коп.) заборгованості за відсотками таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала набрала законної сили 27.06.2018р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання законної сили ухвалою господарського суду Одеської області.

Повний текст ухвали складено 27.06.2018р.

Суддя О.Ю. Оборотова