ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2018р. Справа №914/359/18

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Зубкович Д.С., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ,

до відповідача: Міського державного комунального підприємства Миколаївтеплокомуненерго, м. Миколаїв, Львівська область,

предмет позову: стягнення 456 541,35 грн.,

підстава позову: порушення зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №12/527-БО-21,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 представник на підставі довіреності від 14.04.2017 року,

відповідача: ОСОБА_2 представник на підставі довіреності від 06.04.2018 року,

встановив:

27.02.2018 року на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України вих.№ 14/4-153 від 15.02.2018 року до Міського державного комунального підприємства Миколаївтеплокомуненерго про стягнення 456 541,35 грн., з яких сума інфляційних втрат становить 424 617,85 грн., сума 3% річних 31 923,50 грн., за порушення зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №12/527-БО-21.

Ухвалою суду від 05.03.2018 року позовну заяву залишено без руху. Встановлено Публічному акціонерному товариству Національна акціонерна компанія Нафтогаз України строк 10 днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви у спосіб надання суду доказів здійснення відповідачем оплат відповідно до даних, вказаних в розрахунку санкцій та відсотків річних за зобовязаннями грудня 2012 року, інфляційних втрат за зобовязаннями листопада 2012 року, долученого до позовної заяви.

Ухвала про залишення позовної заяви без руху отримана позивачем 12.03.2018 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Ухвалою суду від 26.03.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №914/359/18 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25.04.18 р.

18.04.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доказами його надіслання іншій стороні.

У судовому засіданні 25.04.2018 року оголошено ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі.

25.04.2018 року до суду надійшли уточнення відзиву.

15.05.2018 року від відповідача надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні 16.05.2018 судом продовжено сторонам строки для подання пояснень та відповідей на долучені до матеріалів справи відзиву, уточнень та додаткових пояснень, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою суду від 13.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 20.06.2018 року.

У судове засідання 20.06.2018 року зявилися представник сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги повністю, представник відповідача заперечив заявлені позовні вимоги повністю.

У судовому засіданні 20.06.2018 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція сторін. Позивач стверджує, що спір виник у звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №12/527-БО-21, у звязку з чим за зобовязаннями жовтня-грудня 2012 року відповідачу нараховано 31 923,50 грн. 3 % річних та 424 617,85 грн. інфляційні втрат - у загальному розмірі 456 541,35 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого долучив контррозрахунок суми заборгованості та погодився із нарахуванням 371 797,90 грн. інфляційних втрат і 31 923,50 грн. 3% річних, при цьому просив відстрочити виконання рішення суду терміном на чотири місяці. Однак, у подальшому подано уточнення до відзиву, згідно з якими, здійснюючи посилання на судову практику розгляду аналогічних спорів, зазначає про відсутність у позивача правових підстав для стягнення з відповідача сум пені, інфляційних втрат і 3% річних.

Із матеріалів справи судом встановлено наступне. 28.08.2012 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (надалі по тесту рішення позивач, згідно з договором - продавець) та Міським державним комунальнм підприємством Миколаївтеплокомуненерго (надалі по тесту рішення відповідач, згідно з договором - покупець) укладено договір про закупівлю природного газу №12/527-БО-21, відповідно до якого продавець зобов'язується поставити покупцеві у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобов'язується прийняти та оплатити природний газ на умовах договору. Договором (п.6.1) сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з актами приймання-передачі природного газу за жовтень-грудень 2012 року, позивачем поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 150 367,27 грн.

Відповідно до інформації, що міститься у витязі з рахунку за договором №12/527-БО-21, та підтверджується платіжним дорученням №229 від 26.12.2014 року, поданим відповідачем, отриманий газ оплачувався відповідачем 26.12.2014 року в сумі 40 000,00 грн.; з розрахунку заборгованості вбачається, що залишок заборгованості в сумі 436 741,60 грн. оплачено 02.09.2016 року, а згідно з платіжним дорученням №1 від 02.09.2016 року, поданим відповідачем, сплачено 551 625,70 грн. з призначенням платежу «оплата боргу за газ згідно з угодою 12/527-БО-21, в т.ч. санкції 114 884,00 грн., осн.борг 436 741,70 грн., в т.ч. ПДВ 72 790,27 грн. судовий наказ №914/2068/14».

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, документарно не спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір купівлі-продажу природного газу №12/527-БО-21 від 28.08.2012 року.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом вище, відповідно до пункту 4.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Сторонами не заперечується, а рішенням господарського суду Львівської області від 11.08.2014 року у справі №914/2068/14 підтверджується факт прострочення оплати актів надання природного газу за період жовтня-грудня 2012 року в межах договору №12/527-БО-21. Вказаним рішенням суду стягнуто з Міського державного комунального підприємства «Миколаївтеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суму боргу 476 741,60 грн., штраф у сумі 33 371,91 грн., пеню у сумі 35 051,34 грн., 3% річних від прострочених платежів у сумі 18 031,48 грн. та інфляційні втрати у сумі 16 828,87 грн., а також судовий збір у сумі 11 600,50грн. з розстроченням виконання такого рішення, тобто на загальну суму 591 625,70 грн.

Звертаючись із позовом у даній справі, позивачем нараховано відповідачу 3% річних за період прострочення 19.04.2014 року-01.09.2016 року по зобовязаннях за грудень 2012 року, та інфляційні втрат за період прострочення 01.04.2014 року-31.08.2016 року по зобовязаннях за листопад 2012 року, тобто за періоди, не охоплені рішенням суду у справі №914/2068/14. З розрахунку заборгованості вбачається, що після прийняття рішення у справі №914/2068/14 відповідачем здійснено оплату в сумі 40 000,00 грн. 26.12.2014 року (що також підтверджено відповідачем платіжним дорученням), та в сумі 436 741,60 грн. 02.09.2016 року, що разом становить основну суму заборгованості, визнану рішенням суду 11.08.2014 року. Крім цього, згідно з платіжним дорученням від 02.09.2016 року здійснено оплату по наказу у справі № 914/2068/14 на суму 551 625,70 грн. Тобто загальна сума, сплачена відповідачем після прийняття рішення від 11.08.2014 року становить 591 625,70 грн.

30.11.2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730-VIII від 03.11.2016 року, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас частиною третьою статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Дана позиція висловлена Верховним судом у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 927/1152/16.

Як вбачається з витягу, наданого відповідачем, Міське державне комунальне підприємство «Миколаївтеплокомуненерго» є комунальним підприємством, видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Верховний суд у постанові від 22.02.2018 р. у справі №922/4355/14 вказав, що для правильного застосування положень Закону від 03.10.2016 N 1730-VIII, судами повинно бути встановлено, відбулося чи не відбулося погашення основної заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом від 03.10.2016 N 1730-VIII, а саме до 30.11.2016. Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону від 03.10.2016 N 1730-VIII, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв'язку з припиненням зобов'язань щодо їх сплати, на підставі частини третьої статті 7 Закону від 03.10.2016 N 1730-VIII.

З досліджених і описаних вище обставин справи вбачається, що до 30.11.2016 року заборгованість Міського державного комунального підприємства Миколаївтеплокомуненерго по договору №12/527-БО-21 від 28.08.2012 року була погашена. Долучений відповідачем акт звіряння розрахунків станом на 30.09.2016 року, підписаний представниками сторін, суд в обґрунтування рішення не покладає, оскільки такий складений по договору №13/2863-ТЕ-21, який не був підставою нарахування 3% річних та інфляційних втрат в межах даної справи.

Відтак, враховуючи наведені вище нормативні положення, у позивача відсутні підстави для стягнення 31 923,50 грн. 3 % річних та 424 617,85 грн. інфляційних втрат в межах даної справи.

Оскільки підстави для задоволення позовних вимог відсутні, не підлягає розгляду заявлене у відзиві клопотання про відстрочення виконання рішення суду.

Відповідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи досліджені та встановлені вище обставини справи, перевіривши доводи позивача, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Судовий збір, сплачений за подання відповідної позовної заяви, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 02.07.2018 року.

Суддя Матвіїв Р.І.