ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 30/5009/7730/11

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю.Я. - головуючого, Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,

секретар судового засідання - Овчарик В.М.,

за участю представників:

позивача - Іжаківського А.О. (представник за довіреністю від 12.02.2018),

відповідача-1 - не з'явилися,

відповідача-2 - Хмарука І.М. (адвокат),

третьої особи-1 - не з'явилися,

третьої особи-2 - не з'явилися,

прокуратури - Кравчук О.А. (представник за посвідченням),

розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 (головуючий - Будко Н.В., судді: Мартюхіна Н.О., Сгара Е.В.) у справі

за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах - Фонду державного майна України

до 1) Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області,

2) Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт"

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: комунальне підприємство "Бердянське бюро технічної інвентаризації"

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2: приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

про визнання недійсними пунктів 5.4, 5.5, 5.6 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №49 від 03.02.2005,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2011 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (далі - Виконком) та Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (далі - ПрАТ "Приазовкурорт", Товариство) про визнання недійсними пунктів 5.4, 5.5, 5.6 рішення Виконкому №49 від 03.02.2005 "Про оформлення права власності за Закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" (балансоутримувач - Санаторій "Бердянськ") на будівлю по бульв. Тінистому, 10, що складається з основної будівлі "А", сходів "А", замощення І, паркану № 1; на комплекс будівель та споруд за адресою: бульв. Тінистому, 7, що складається з основних будівель "А, Б", прибудов "а, а1, а2, б, б1", ганку до "б1, хвірток № 1, № 3, № 5, №6, парканів № 2, № 7, замощення І, ІІ; на будівлю по вул. Котляревського, 14а, що складається з основної будівлі "А", прибудов "а, а1, двох ганків до "А", замощення І, ІІ".

Позовна заява обґрунтовується тим, що спірне майно розташовано на території України й перебувало у віданні профспілок України, тому не могло бути відчужено без згоди його власника - держави в особі ФДМУ.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 (суддя Кагітіна Л.П.) у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення мотивоване недоведеністю належності спірного державі та передчасністю звернення до суду з відповідним позовом. При цьому місцевий господарський суд не розглядав клопотання ПрАТ "Приазовкурорт" про застосування позовної давності.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 (Склярук О.І. - головуючий, судді Дучал Н.М., Ушенко Л.В.), залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 18.01.2017 (Бондар С.В. - головуючий, судді Палій В.В., Селіваненко В.П.), рішення скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову повністю.

Постанова мотивована тим, що відчуження спірного майна шляхом внесення його у 1991 році Федерацією профспілок України до статутного капіталу ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" відбулося всупереч волі власника - держави Україна та з порушенням чинного на той час законодавства. При цьому апеляційний суд зазначив про відсутність пропуску строку позовної давності ФДМУ, який дізнався про порушення свого права лише після проведення прокуратурою відповідної перевірки у 2011 році.

Постановою Верховного Суду від 11.04.2018 (Суховий В.Г. - головуючий, судді Берднік І.С., Міщенка І.С.) постанову Вищого господарського суду України від 18.01.2017 скасовано, а справу №30/5009/7730/11 направлено на новий касаційний розгляд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з тих підстав, що Вищий господарський суд України обмежився посиланням на відсутність пропуску строку позовної давності прокурором, а не позивачем (ФДМУ), в інтересах якого було пред'явлено позов прокурором, що суперечить приписам частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись із постановою апеляційного суду, ПрАТ "Приазовкурорт" звернулося з касаційною скаргою, у якій просить постанову скасувати повністю та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції статей 256, 257, 261, 267, 319, 325, 344 ЦК та порушення статей 43, 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) в редакції, чинній до 15.12.2017, наголошуючи на тому, що: 1) ФДМУ, на відміну від прокурора, при первісному розгляді справи не порушував питання щодо поновлення строку позовної давності та не наводив поважних причин пропуску цього строку; 2) з 2005 року прокуратурі було відомо про реєстрацію права власності на об'єкти нерухомості Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофздоровниця" (далі - ЗАТ "Укрпрофздоровниця"), але до 2011 року право власності ПрАТ "Приазовкурорт" не було оскаржено з боку прокуратури, тому Товариство є законним власником спірного майна.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на касаційну скаргу)

Керівник Бердянської місцевої прокуратури у відзиві на касаційну скаргу просить її залишити без задоволення у повному обсязі з мотивів, викладених у оскаржуваній постанові, зокрема, з підстав недоведеності пропуску ФДМУ строку позовної давності.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 зазначеної постанови майно передавалось профспілковим органам у відання.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала Рада Федерації професійних спілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є федерація професійних спілок України.

20.06.2002 на загальних зборах ЗАТ "Укрпрофозровниця" прийнято рішення про створення Закритого акціонерного товариства "Приазовкурорт" (далі - ЗАТ "Приазовкурорт"), правонаступником якого є ПрАТ "Приазовкурорт", та внесення спірного майна у якості внеску частки в статутний капітал.

30.10.2002 між головою правління ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" та уповноваженою особою засновників ЗАТ "Приазовкурорт" підписано акт приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на праві власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" у власність ЗАТ "Приазовкруорт" як внесок до статутного фонду майна, згідно з додатком до акту приймання-передачі майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, яке розташоване в м. Бердянськ Запорізької області, вартістю 43485200 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 03.02.2005 Виконкомом прийнято рішення №49 "Про оформлення права власності", відповідно до пунктів 5.4, 5.5, 5.6 якого оформлено право власності за ЗАТ "Приазовкурорт" (балансоутримувач - Санаторій "Бердянськ") на будівлю по бульв. Тінистому, 10, що складається з основної будівлі "А", сходів "А", замощення І, паркану № 1; на комплекс будівель та споруд за адресою: бульв. Тінистому, 7, що складається з основних будівель "А, Б", прибудов "а, а1, а2, б, б1", ганку до "б1", хвірток № 1, № 3, № 5, № 6, парканів № 2, № 7, замощення І, ІІ; на будівлю по вул. Котляревського, 14а, що складається з основної будівлі "А", прибудов "а, а1, двох ганків до "А", замощення І, ІІ". Підставою для прийняття зазначеного рішення стала відсутність у власників правоустановчих документів.

На виконання оспорюваного рішення ЗАТ "Приазовкурорт" отримало свідоцтва про право власності від 09.02.2005, копії яких знаходяться у справі.

Підставою для прийняття зазначеного рішення стали листи ЗАТ "Приазовкурорт" від 26.01.2005 №07/47, від 26.01.2005 №04/146, від 26.01.2005 №04/48, а також рішення Бердянської міської ради від 25.12.2003 №18 "Про припинення права користування та передачу в оренду земельних ділянок ЗАТ "Приазовкурорт".

В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про обґрунтованість позовних вимог внаслідок порушення оспорюваним рішенням права власності держави Україна на спірне нерухоме майно, яке перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" - у державній власності, тому не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі ФДМУ. При цьому, суд зазначив, що про наявність оспорюваного рішення Виконкому ФДМУ у 1997 році взагалі не міг знати, оскільки це рішення прийнято пізніше, ніж відбувався розгляд справи №137/7, а тому не могло бути предметом дослідження у справі №137/7, так само як і набуття права власності на спірне майно з боку ПрАТ "Приазовкурорт", тоді як прийняття Президією Федерації профспілок України постанови від 19.07.2007 №П-13-7 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна" унеможливлювало належне виконання ФДМУ проведення інвентаризації майна, яке перебуває у віданні Федерації профспілок та заснованих нею господарських товариств.

Проте, колегія суддів не погоджується з передчасними висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності спливу позовної давності з огляду на таке.

Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до частин 2, 4 статті 29 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково, а саме з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави у цій справі - в особі ФДМУ.

Колегія суддів враховує, що наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 13.04.2016 у справі № 3-224гс16, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 07.06.2017 у справі № 3-455гс17, від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №32/5009/5385/11, від 10.04.2018 у справі 11/5009/77731/11, від 11.04.2018 у справі №30/5009/7730/11, від 16.04.2018 18/5009/7393/11 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин.

Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи і не може бути переоцінене.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017 (на час прийняття рішення від 22.12.2011 та постанови від 27.10.2016), господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною 2 статті 101 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пунктів 7, 8 частини 2 статті 105 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, у постанові суду апеляційної інстанції мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів; у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи, зазначив, що в даному випадку ФДМУ не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право саме з боку відповідачів у цій справі він дізнався лише після проведення у 2011 році прокуратурою відповідної перевірки, з огляду на що позивач не заявляв і не мав заявляти про поновлення строку позовної давності.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 правомірно звернув увагу на те, що під час розгляду даної справи слід було достеменно встановити, з якого часу саме особі, в інтересах якої пред'явлено позов прокурором, стало відомо про її порушене право.

В порушення приписів статей 43, 101, 105 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, судом апеляційної інстанції не було встановлено обставин щодо початку перебігу та закінчення строку позовної давності, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, обмежившись натомість посиланням на створення позивачу (ФДМУ) перешкод Федерацією профспілок України (далі - ФПУ) для вжиття заходів щодо проведення інвентаризації майна, яке перебуває у віданні ФПУ та заснованих нею господарських товариств внаслідок прийняття Президією ФПУ постанови від 19.07.2007 №П-13-7 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна".

Висновки апеляційного суду з питання застосування позовної давності по суті ґрунтуються на помилковому ототожненні моменту одночасної обізнаності прокуратури і ФДМУ з порушенням прав держави внаслідок прийняття оспорюваного рішення Виконкому №49 від 03.02.2005.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права (статей 43, 84, 101, 105 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017) та неправильне застосування норм матеріального права (статей 257, 261, 267 ЦК).

Згідно з частиною 1 статті 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що з матеріалів справи вбачається та апеляційним судом вірно зазначено, що місцевий господарський суд взагалі не розглядав клопотання ПрАТ "Приазовкурорт" про застосування наслідків спливу позовної давності, а Товариство у поданій касаційній скарзі обмежується вимогами про скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016, колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування цієї постанови та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що відповідає приписам частини 1 статті 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу

Касаційна інстанція погоджується з твердженням скаржника про те, що ФДМУ, на відміну від прокурора, при первісному розгляді справи не порушував питання щодо поновлення строку позовної давності та не наводив поважних причин пропуску цього строку.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що з 2005 року прокуратурі було відомо про реєстрацію права власності на об'єкти нерухомості ЗАТ "Укрпрофздоровниця", але до 2011 року право власності ПрАТ "Приазовкурорт" не було оскаржено з боку прокуратури, тому Товариство є законним власником спірного майна, оскільки питання встановлення обставин щодо спливу позовної давності виходить за межі повноважень касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, але може бути предметом дослідження при новому розгляді справи.

З цих же підстав не можуть бути прийняті до уваги викладені у відзиві на касаційну скаргу аргументи прокуратури щодо недоведеності пропуску ФДМУ строку позовної давності, касаційна інстанція не погоджується з викладеними у відзиві на касаційну скаргу бездоказовими твердженнями ФДМУ про подання прокурором позову в межах строку позовної давності, визначеного законодавством України, необґрунтованість та невідповідність яких (тверджень) чинному цивільному законодавству і фактичним обставинам справи підтверджується висновками суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За наведених обставин, висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати такими, що відповідають приписам статей 43, 84, 101, 105 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, щодо всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами з урахуванням фактичних і правових підстав позову і заперечень на них, апеляційний господарський суд дійшов передчасного висновку щодо відсутності спливу позовної давності, як наслідок, оскаржувану постанову ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини 3 та частини 4 статті 310 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права (в частині невстановлення початку перебігу та закінчення строку позовної давності) допущено саме апеляційним судом, а передбачені статтею 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, межі розгляду справи судом касаційної інстанції не дозволяють йому встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, ухвалена у цій справі постанова підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Під час нового розгляду справи апеляційному господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, з урахуванням статті 129 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, розподіл судових витрат у справі, у тому числі витрат на оплату послуг адвоката та судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 у справі №30/5009/7730/11 скасувати.

Справу №30/5009/7730/11 передати на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ю.Я. Чумак

Судді Т.Б. Дроботова

К.М. Пільков