КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2018 р. Справа№ 911/171/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект»

на рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018

у справі № 911/171/18 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Технополіс»

про стягнення 120 796,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Науково-виробничий комплекс «Зоря» - «Машпроект» (надалі - ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Технополіс» (надалі - ТОВ «Компанія Технополіс») про стягнення 120 796,00 грн збитків, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки №1095 від 22.07.2016 щодо подання зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних у порядку, визначеному п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), та декларування суми ПДВ за податковими накладними та розрахунками коригування у складі податкових зобов'язань у тому податковому періоді, в якому такі податкові зобов'язання виникли згідно п.187.1 ст.187 ПК України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.04.2018 у справі №911/171/18 у задоволенні позову ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до приписів п. 201.10 ст.201 ПК України позивач не втратив право на включення суми за відповідною податковою накладною, у якій допущено помилку, до суми податкового кредиту; між допущеним порушенням та наявністю збитків (втратою можливості отримання бюджетного відшкодування або податкового кредиту на суму 120 796,00 грн) відсутній прямий причинний зв'язок; факт втрати можливості отримання як і виникнення такої можливості - виникнення від'ємного значення суми розрахованої згідно з пунктом 200.1 ст.200 ПК України у відповідному періоді, у разі якщо б відповідач виконав умови, визначені у п.п. 3.7, 3.8 договору, позивачем не доведений; у зв'язку з наведеним суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що всупереч вимогам п.187.1 ст.187 ПК України відповідач зареєстрував податкову накладну за фактом оплати товару, а не за датою його отримання, що є помилкою, яку вправі виправити лише постачальник шляхом складання відповідного розрахунку коригування до податкової накладної; покупець у відповідності до вимог п.201.1 ст.201 ПК України вправі лише додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, однак податковим законодавством не передбачено можливості формування податкового кредиту на підставі такої заяви; виправлення даних щодо дати складання податкової накладної не допускається; податкова накладна, складена з помилковою датою, не дає можливості ідентифікувати період здійснення операції з постачання товарів/послуг, а тому платник ПДВ - покупець товарів/послуг не має права на включення до складу податкового кредиту суми ПДВ, зазначену у такій податковій накладній.

У зв'язку з наведеним апелянт наголошував на тому, що він втратив право на включення до складу податкового кредиту суми ПДВ у розмірі 120 796,00 грн, що виключає можливість її відшкодування позивачеві на підставі ст.ст. 198, 200, 201 ПК України та, як наслідок, є збитком ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект»; між допущеним відповідачем порушенням та наявністю збитків у вказаній сумі є прямий причинний зв'язок.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 поновлено ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, встановлено, що розгляд апеляційної скарги буде здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ТОВ «Компанія Технополіс» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У визначений ухвалою суду строк відповідач не скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 розгляд апеляційної скарги ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» на рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 у справі №911/171/18 призначено на 25.06.2018 без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 22.07.2016 між ДП «НВКГ «Зоря» - Машпроект» (у тексті договору - покупець) та ТОВ «Компанія Технополіс» (у тексті договору - постачальник) було укладено договір №1095 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, передбачених договором, поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації, а покупець - прийняти та оплатити поставлений товар в порядку та строки, передбачені договором.

Згідно з п.1.2 договору загальна кількість товару, що підлягає поставці, по сортам, групам, підгрупам, видам, маркам, типам, розмірам визначається специфікацію №1 та іншими специфікаціями, які у подальшому, при виробничій необхідності, можуть бути оформлені та підписані сторонами.

Відповідно до п. 3.2 договору право власності на товар переходить до покупця з моменту його поставки згідно п. 3.1 договору, в силу якого, товар поставляється на склад покупця: м. Миколаїв, пр. Жовтневий, 42-А.

Пунктом 3.4 договору визначено, що у разі збільшення виробничих потреб покупця, сторони можуть оформити та підписати специфікацію на поставку наступної партії товару, що тягне за собою збільшення ціни договору.

У п. 3.7 договору визначено, що постачальник зобов'язаний надати покупцеві податкову накладну та/або розрахунок коригування (у разі збільшення вартості товару), які складені в електронній формі, із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів та зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних у порядку, визначеному п. 201.1 ст. 201 ПК Кодексу, у строк не пізніше 15 календарних днів з дати складання податкової накладної та/або розрахунку коригування; у разі зменшення вартості товару постачальник зобов'язаний надати покупцеві розрахунок коригування до податкової накладної для його подальшої реєстрації у Єдиному реєстрі податкових накладних; такий розрахунок коригування до податкової накладної надається покупцеві протягом 7 календарних днів з дати його складання.

Ціна на товар, як передбачено п. 4.2 договору, визначається в специфікації та може бути змінена за взаємною згодою сторін.

У відповідності до п. 4.4 договору, сума договору на дату його підписання згідно специфікації №1 становить 474 071,14 грн, у т.ч. ПДВ - 79 011,86 грн і у подальшому може збільшуватися з підписанням специфікацій, але не перевищуючи 10 000 000,00 грн, у т.ч. ПДВ - 2 000 000,00 грн.

В силу п. 5.2 договору, оплата за поставлений товар має бути здійснена згідно отриманого рахунку постачальника не пізніше 10 банківських днів від дати поставки товару; датою оплати товару вважається дата списання коштів з рахунку покупця.

У розділі 7 договору сторонами встановлена відповідальність за порушення відповідних зобов'язань, а саме, у вигляді штрафу у розмірі рівному податковому зобов'язанню за: порушення строків надання податкової накладної або розрахунку користування, не здійснення їх реєстрації, порушення порядку їх заповнення (п.7.12 договору); порушення порядку декларування або не здійснення декларування сум ПДВ за податковими накладними (п.7.13 договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2018 (п.10.1 договору).

Специфікацією №2 від 12.08.2016 до вказаного договору сторонами узгоджена поставка товару на загальну суму 991 164,00 грн, у т.ч. 991 164,00 грн ПДВ (а.с.26).

Як встановлено місцевим господарським судом, 22.08.2016 на виконання умов договору та специфікації №2 відповідачем передано позивачеві товар на суму 724 776,00 грн, у т.ч. 120 796,00 грн ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №РН-000146 від 22.08.2016 (а.с.27).

09.09.2016 позивачем перераховано відповідачеві 724 776,00 грн, у т.ч. 120 796,00 грн ПДВ, згідно з платіжним дорученням №323 від 09.09.2016 (а.с.28).

09.09.2016 відповідачем зареєстровано податкову накладну №8 за вищевказаною операцією на суму податкового зобов'язання з ПДВ - 120 796,00 грн (а.с. 34).

08.08.2017 позивач звернувся до відповідача з претензією, у якій вимагав скласти та зареєструвати у Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунок коригування, яким внести зміни до вказаної податкової накладної від 09.09.2016, зазначивши у ній належну дату - 22.08.2016, та сплатити штрафні санкції (а.с. 36-40).

Вказана претензія була отримана відповідачем 16.08.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 41), однак, залишена останнім без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України (надалі - ГК України), одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712 ЦК України, відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення ТОВ «Компанія Технополіс» та ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» вищевказаного договору було спрямоване на отримання останнім поставленої відповідачем продукції та обов'язку по здійсненню її оплати. Водночас, відповідач взяв на себе зобов'язання забезпечити складання в електронному вигляді і реєстрацію податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом 15 календарних днів з моменту виникнення зобов'язань з ПДВ.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від

03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу товару (підшипників) позивачем було надано суду видаткову накладну №РН-000146 від 22.08.2016 (а.с.27).

Колегією суддів встановлено, що зазначена видаткова накладна підписана уповноваженими особами обох сторін, оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 № 88, а тому є належним та допустимим доказом на підтвердження факту здійснення господарської операції з поставки (реалізації) відповідачем позивачеві товару на виконання умов договору.

Стаття 14 ПК України визначає, що податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п.п. 14.1.178.); податкове зобов'язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді (п.п. 14.1.179); податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п.14.1.181).

У відповідності до п. 201.1. ст. 201 ПК України в редакції, що була чинна станом на час здійснення вказаної господарської операції, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.7. ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцеві про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції. Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов'язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Зі змісту ст. 201 ПК України вбачається, що обов'язок із оформлення і реєстрації податкових накладних покладено на платника податку - продавця товарів/послуг, а не платника податку, який формує податковий кредит.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Відповідно до п. 187.1. ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 3.8 договору встановлено, що постачальник декларує суми ПДВ за податковими накладними та розрахунками коригування у складі податкових зобов'язань у тому податковому періоді, в якому такі податкові зобов'язання виникли згідно вимог п.187.1 ст.187 ПК України.

Як стверджує позивач та встановлено місцевим господарським судом, дата передачі товару відповідачеві - 22.08.2016 мала місце раніше дати його оплати позивачем - 09.09.2016, однак, відповідачем, в порушення вищевказаних приписів законодавства та умов договору, податкова накладна була зареєстрована за фактом оплати товару, а не за датою його отримання.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

За змістом ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати порядок у сфері господарювання.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

До складу збитків, згідно статті 225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язань другою стороною.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором.

При цьому, місцевий господарський суд правильно зазначив, що для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що неправильне зазначення відповідачем дати виписки податкової накладної свідчить про порушення останнім положень статті 201.1 ПК України та п.п. 3.7, 3.8 договору та позбавляє позивача права на отримання податкового кредиту.

Водночас, відповідно до абз. 17 пункту 201.10 статті 201 ПК України, у разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1. статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Зі змісту абзацу п'ятнадцятого зазначеної норми вбачається, що порушення відповідачем порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних не позбавляло покупця права на включення спірної суми до податкового кредиту, а зумовлювало її нарахування необхідністю додання до податкової декларації за звітний податковий період заяви із скаргою на такого постачальника з доданням певного пакету документів.

Отже, дізнавшись про складання податкових накладних в іншу, ніж день поставки дату, позивач мав передбачену законодавством можливість здійснити заходи з метою недопущення негативних наслідків своєї господарської діяльності у зв'язку з незарахуванням сплачених ним за поставлений товар грошових коштів до податкового кредиту ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказаною можливістю скористався, додавши до податкової декларації за звітний податковий період - вересень 2016 заяву про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування (а.с. 29-33).

Згідно з абз. 18 пункту 201.10 статті 201 ПК України, протягом 15 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою контролюючий орган зобов'язаний провести документальну позапланову перевірку зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією.

Підпунктом 78.1.9 пункту 78.1 статті 78 ПК України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, у випадку подання щодо платника податку скарги про порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування у разі ненадання таким платником податків пояснень та документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначається інформація зі скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що для стягнення збитків необхідним є доведеність протиправних дій відповідача, в даному випадку доведення факту порушення правил складання та реєстрації у встановлений спосіб податкової накладної, і такий факт повинен бути підтверджений належним та допустимим доказом, яким в цьому випадку може бути акт (довідка) перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки.

Приписами ПК України, зокрема, статтями 75-86, унормовано порядок проведення перевірок контролюючими органами, оформлення результатів таких перевірок, можливість подання заперечень у випадку незгоди з висновками перевірки та інше.

Тобто, проведення відповідних перевірок та встановлення фактів порушення в даному випадку відповідачем вимог податкового законодавства є виключною компетенцією відповідних контролюючих органів (Державної фіскальної служби України, відповідних податкових інспекцій), а відтак, господарський суд не має процесуальних заходів для встановлення обставин, які уповноважений державний орган може і зобов'язаний встановити відповідно до власної компетенції таких органів, зокрема факти порушення суб'єктом господарювання вимог податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15, постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №918/219/17, від 04.06.2018 у справі №925/494/17.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи рішення (акту, довідки) відповідного контролюючого органу за результатами перевірки заяви позивача, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами такого елементу складу правопорушення як протиправна поведінка відповідача.

Крім того, як правильно зауважив місцевий господарський суд, у позовній заяві позивач вказує на те, що відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Водночас, позивач визнає факт реєстрації такої накладної по даті здійснення розрахунку за товар - 09.09.2016 (а.с.3) та до поданої заяви долучає копію такої накладної, а також вказує про її реєстрацію у заяві про виправлення недоліків (а.с. 97-98).

При цьому, твердження позивача про те, що порушення відповідачем положень статті 201.1 ПК України та п.п. 3.7, 3.8 договору збільшило податкове зобов'язання та позбавило його права на отримання податкового кредиту, суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованими, оскільки в силу положень п. 201.10 ст. 201 ПК України, у разі помилки у відповідному реквізиті податкової накладної, вона є підставою для віднесення сум податку до податкового кредиту, а факт її реєстрації визнано самим позивачем.

Також, пунктом 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що платник податку має право зареєструвати податкову накладну та/або розрахунок коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, в якій загальна сума податку не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу. Поряд з цим, якщо сума, визначена відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу, є меншою, ніж сума податку в податковій накладній та/або розрахунок коригування, які платник повинен зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних, то платник зобов'язаний перерахувати потрібну суму коштів із свого поточного рахунку на свій рахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Зі змісту п. 2001.3 ст. 2001 ПК України вбачається, що загальна сума за формулою визначається і залежить від багатьох складових, зокрема, не лише від суми за отриманими податковими накладними, на яку вона зменшується, але й від: сум поповнення власного рахунку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, загальної суми податку за виданими платником податковими накладними, загальної суми податку, сплаченого платником при ввезенні товарів на митну територію України; загальної суми овердрафту; загальної суми податку, заявленої платником до бюджетного відшкодування з урахуванням сум коригувань, проведених за результатами перевірок; загальна сума перевищення податкових зобов'язань.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п. 200.4. ст. 200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 2001.3 ст. 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до 2001.3 ст. 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Отже, те, чи буде здійснено бюджетне відшкодування або зарахування до складу податкового кредиту (на позбавлення отримання якого вказує позивач), зменшення суми податкового боргу у відповідному періоді, що здійснюється за змістом п.200.4 ст. 200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої у відповідності з п.200.1 ст. 200 ПК України, залежить не лише і не виключно від того, чи допустив порушення відповідач умов договору, а саме, п.п.3,7, 3.8 договору. При цьому, як правильно звернув увагу місцевий господарський суд, із заяви про допущення продавцем товарів помилок за вересень 2016 року, вбачається, що у відповідний період позивачем здійснювались також інші операції, які є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Таким чином, сам факт втрати можливості отримання, як і виникнення такої можливості - виникнення від'ємного значення суми розрахованої згідно з пунктом 200.1 ст. 200 ПК України у відповідному періоді на суму 120 796,00 грн, у разі якщо б відповідач виконав умови, визначені у п.п. 3.7, 3.8 договору, позивачем не доведений.

Крім того, позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не було надано доказів на підтвердження понесення ним реальних збитків в розмірі суми, яку останній не зміг зарахувати до податкового кредиту за ПДВ, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов'язання з реєстрації податкових накладних на товар у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Враховуючи наведене, виходячи з положень податкового законодавства, якими урегульовані питання адміністрування податку на додану вартість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність прямого причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та втратою позивачем можливості отримання вигоди - бюджетного відшкодування або податкового кредиту на суму 120 796,00 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме, протиправних дій відповідача, понесення ним реальних збитків, а також наявності прямого причинного зв'язку між допущеним порушенням та наявністю збитків.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект».

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 у справі №911/171/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ДП «НВКГ «Зоря» - «Машпроект» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» на рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 у справі №911/171/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 у справі №911/171/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/171/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.07.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук