ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 903/450/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне Підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки та Фізичної особи-підприємця Пахолко Любомира Петровича

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 (головуючий - Дужич С.П., судді: Крейбух О.Г., Саврій В.А.) та на рішення Господарського суду Волинської області від 28.02.2017 (суддя Слободян О.Г.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Пахолко Любомира Петровича

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне Підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Волинська обласна спілка споживчих товариств

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Пахолко Л.П. (далі - позивач, підприємець) звернувшись в суд з позовом, просив витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" (далі - відповідач-1) майно - магазин промислових товарів (літера Б-1), загальною площею 200,0 м2, який знаходиться у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1 (далі - Магазин, спірне майно).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником даного магазину на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №322-19 від 17.05.2007 та Свідоцтва про право власності від 21.05.2007.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Волинської області 28.02.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.02.2018, позов задоволено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне Підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки (далі - відповідач-2) просить вказані судові акти скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Свої вимоги відповідач-2 обґрунтовує порушенням судами приписів частини 4 статті 75, частини 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, застосуванням статей 387, 388 Цивільного кодексу України в розрізі з положеннями статті 332 цього ж Кодексу, позаяк судами неповно з'ясовані всі обставини даного спору, зокрема те, що позивач не набув права власності на Магазин.

У касаційній скарзі позивач просить постанову у справі змінити, виклавши її резолютивну частину у редакції наведеній у прохальній частині касаційної скарги. Ці вимоги позивач обґрунтовує тим, що залишаючи без змін рішення у справі, апеляційна інстанція, встановивши що Магазин слід витребувати саме від відповідача-2, не змінила резолютивну частину рішення у справі, котрим Магазин витребуваний саме від відповідача-1. Зазначені обставини на думку позивача свідчать про порушення апеляційним судом частини 2 статті 238, частини 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України та утруднюють виконання рішення у справі.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу відповідача-2 відхилити, а постанову апеляційного суду змінити в частині витребування майна не від відповідача-1, а від відповідача-2.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

За наслідками неодноразового розгляду даного спору судами встановлено, що 23.02.2002 між Луцьким госпрозрахунковим ринком, як орендодавцем, та Пахолком Л.П., як орендарем, був укладений Договір оренди з викупом, згідно якого орендар бере в тимчасове платне користування на 12 років 9 місяців споруду вбиральні загальною площею 216 м2, яка розташована на території ринку "Завокзальний" у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1, проводить капітальний ремонт орендованого приміщення, а вартість проведеного ремонту зараховується в орендну плату за користування майном.

Між Луцьким госпрозрахунковим ринком, як орендодавцем, та Пахолком Л.П., як орендарем, 11.01.2003 укладено Додаткову угоду до вказаного Договору пунктом 1.6 якої сторони зазначили, що вартість надбудови вбиральні не включається до суми виконаних робіт по капремонту для зарахування їх в оплату об'єкту оренди, тому надбудову над спорудою вбиральні ринку "Завокзальний" вважати власністю орендаря з моменту підписання даної угоди; за актом прийомки-передачі об'єкту незавершеного будівництва - надбудову над орендованим приміщенням вбиральні ринку "Завокзальний" балансовою вартістю 54 557,00 грн. передано підприємцю Пахолко Л.П., який прийняв даний об'єкт.

Рішенням господарського суду Волинської області від 27.11.2006 у справі №7/153-75, було відмовлено підприємцю Пахолко Л.П. у позові до Волинської обласної спілки споживчих товариств) та Комунального підприємства "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" про визнання права власності на приміщення надбудови над спорудою громадської вбиральні, що на території Луцького ринку "За вокзальний" у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1. Дане рішення не оскаржувалось і набрало законної сили.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту від 01.03.2007 був прийнятий в експлуатацію магазин промислових товарів, що у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1, загальною площею 210 м2.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007 №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно", за Пахолком Л.П. було оформлено та видано відповідне свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 м2 у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1.

Однак, Волинська обласна спілка споживчих товариств, як правонаступник Луцького госпрозрахункового ринку, вважаючи, що даним рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради порушено її права та законні інтереси неодноразово зверталася до суду про визнання нечинним вказаного вище рішення.

Відтак між позивачем та Волинською обласною спілкою споживчих товариств виник спір по зазначеному майну та існує ряд судових рішень.

Так постановою Господарського суду Волинської області від 12.09.2007 у справі №1/104-11а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2007, було відмовлено у позові Волинській обласній спілці споживчих товариств до Луцької міської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Пахолко Л.П. та Комунальне підприємство "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" про визнання нечинним рішення Луцької міської ради №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно".

Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.11.2007 у справі №8/77-92, що набрало законної сили, було задоволено позовні вимоги Волинської обласної спілки споживчих товариств до підприємця Пахолко Л.П. про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна та визнано недійсним Договір оренди від 23.02.2002 укладений між Луцьким госпрозрахунковим ринком та підприємцем на споруду вбиральні, площею 216 м2, що розташована на території ринку "Завокзальний" у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1.

Рішенням Господарського суду Волинської області 26.01.2009 у справі №7/65-71, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.01.2012, було задоволено позов підприємця Пахолко Л.П. до Волинської обласної спілки споживчих товариств та Приватного підприємства "Скорпіон Пульт" про усунення перешкод в користуванні майном та зобов'язано відповідачів не чинити позивачу перешкод в користуванні магазином промислових товарів, який розташований у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1, загальною площею 209,9 м2.

16.06.2009 рішенням Господарського суду Волинської області у справі №9/76/28-1, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.03.2010, було відмовлено у позові Волинській обласній спілці споживчих товариств до Луцької міської ради, підприємця Пахолко Л.П. та Комунального підприємства "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" про визнання незаконним рішення Луцької міської ради та скасування права приватної власності за громадянином Пахолко Л.П., а також було припинено провадження в частині вимог про визнання незаконним рішення Луцької міської ради №144-2 "Про затвердження акта приймання в експлуатацію приміщення магазину промислових товарів" від 01.03.2007 та №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" від 17.05.2007, а в решті позову було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.06.2009 у вказаній справі №9/76/28-1, постанову та рішення було скасовано в частині відмови у позові до Комунального підприємства "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" про скасування державної реєстрації права приватної власності за Пахолко Л.П. і в цій частині провадження у справі припинено. В іншій частині постанову Львівського апеляційного господарського суду залишено без змін.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.09.2010 у справі №6/32-71, яке набрало законної сили, було задоволено позов Волинської обласної спілки споживчих товариств до підприємця Пахолко Л.П., третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Комунального підприємства "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації", про повернення майна переданого за недійсним правочином та зобов'язано відповідача повернути позивачу майно передане за недійсним право чином, а саме приміщення надбудови загальною площею 209,9 м2, розташоване у м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1.

Поряд з цим, 16.06.2011 рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк", за Волинською обласною спілкою споживчих товариств було оформлено та видано відповідне свідоцтво про право приватної власності на Магазин промислових товарів, який розташований за вказаною адресою, загальною площею 200,0 м2.

06.06.2012 року, постановою Волинського окружного адміністративного суду, у справі №876/6117/15, було відмовлено у позові ФОП Пахолко Л.П. до Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Волинська обласна спілка споживчих товариств про визнання нечинними рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк", про зобов'язання Комунального підприємства "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" скасувати реєстрацію права власності за Волинською обласною спілкою споживчих товариств на магазин промислових товарів, який розташований на вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк та поновити реєстрацію права власності на даний магазин за ним.

Встановлено і те, що 26.07.2012 року, між Волинською обласною спілкою споживчих товариств, як продавцем, та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської обласної спілки споживчих товариств, як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200.0 м2 на вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк. Даний Договір зареєстровано в реєстрі під №1941.

В подальшому 17.10.2012 року між Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської обласної спілки споживчих товариств, як продавцем, та Луцьким міським споживчим товариством, як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200.0 м2 на вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк за ціною 103 882,36 грн. Даний Договір зареєстровано в реєстрі під №2724.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 04 серпня 2014 року у справі №903/1484/13, що набрало законної сили, відмовлено у позові підприємцю Пахолко Л.П. до Волинської обласної спілки споживчих товариств про стягнення 979 524,00 грн. вартості покращеного майна, отриманого за недійсним правочином.

Однак 07.12.2015, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду, у справі №876/6117/15, було скасовано постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.06.2012 року, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк ", а в решті позовних вимог було відмовлено.

Поряд з цим, 24.12.2015 року, тобто після прийняття вищевказаного судового рішення, між Луцьким міським споживчим товариством, як продавцем, та відповідачем-1 у даній справі, як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця магазин промислових товарів, площею 200,0 м2 вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк за ціною 368 000,00 грн. Даний Договір зареєстровано в реєстрі під №1744.

Враховуючи всі вище зазначені обставини, ФОП Пахолко Л.П. звернувся до Господарського суду Волинської області з даним позовом, позаяк вважав, що він є власником даного магазину на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №322-19 від 17.05.2007 та Свідоцтва про право власності від 21.05.2007, однак вказане майно вибуло із законного володіння поза його волею.

За наслідками неодноразового розгляду даного спору, суди оскаржуваними рішеннями позовні вимоги задовольнили з тих підстав, що ФОП Пахолко Л.П. є власником спірного Магазину.

Апеляційним судом встановлено, що Комунальне підприємство "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" 30.06.2011, всупереч вимог закону та достатньої правової підстави, скасувало реєстрацію права власності на спірний магазин промислових товарів, що по вул. Карленка-Карого, 1 у м. Луцьк, за Пахолко Л.П., та зареєструвало право власності на даний Магазин за Волинською облспоживспілкою, посилаючись на рішення суду від 07.09.2010 у справі №6/32-71.

Таким чином, майно - магазин промислових товарів, що по вул. Карленка-Карого, 1 у м. Луцьк, яке належало Пахолко Л.П. на праві власності, вибуло з володіння, поза його волею, а тому він вправі витребувати це майно з чужого незаконного володіння.

В силу статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 330 цього ж Кодексу передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України, майно не може бути витребуване в нього.

Приписами частини 1 статті 388 названого Кодексу, передбачена можливість витребування майна власником від добросовісного набувача за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Отже, у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема як від добросовісного так і недобросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною1 статті 388 ЦК України.

Згідно зі статтею 387 названого Кодексу, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та інші), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, довіреність на розпорядження майном, договір тощо).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові Касаційного господарського суду від 17.04.2018 у справі № 924/872/16 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від них.

Судами встановлено, що спірне майно вибуло із законного користування позивача поза його волею і сторони за договорами купівлі-продажу спірного майна (Магазину) є пов'язаними особами, позаяк засновником (учасником) Волинської обласної спілки споживчих товариств є Луцьке міське споживче товариство, директором якого є Завацька С.О., яка в свою чергу є засновником (учасником) ТОВ "Лютіка", а засновником ТОВ "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки є Волинська обласна спілка споживчих товариств, а тому як відповідач ТОВ "Лютіка" так і відповідач ТОВ "АТП "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки знали про відсутність у продавця достатніх правових підстав для відчуження спірного майна (приміщення магазину) та існування судового спору щодо цього магазину.

З огляду на встановлені у даній справі обставини, касаційна інстанція визнає, що судами підставно задоволені заявлені позовні вимоги.

Посиланням відповідача-1 на те, що позивач не є власником спірного майна і не вправі його витребовувати у належного набувача, яким є ТОВ "Лютіка", надавалась оцінка апеляційним судом і вони вмотивовано відхилені через те, що рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №144-2 "Про затвердження акту приймання в експлуатацію приміщення магазину промислових товарів" від 01.03.2007 та №322-19 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" від 17.05.2007, яким визнано за Пахолком Л.П. право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 м2, не було скасовано і вони є чинними, а рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №440-2 "Про оформлення права власності на магазин промислових товарів на вул. Карпенка-Карого, 1 у м. Луцьк", яким за Волинською обласною спілкою споживчих товариств закріплено право власності на зазначений магазин, визнано судом протиправним та скасовано.

Судом враховано, що Волинська облспоживспілка звертаючись з заявою до виконкому Луцької міської ради для реєстрації за нею права власності на магазин промислових товарів на підставі рішення Господарського суду Волинської області від 07.09.2010, у справі №6/32-71, яким було зобов'язано Пахолко Л.П. повернути за актом приймання-передачі Волинській обласній спілці споживчих товариств майно передане за недійсним правочином, а саме приміщення надбудови загальною площею 209,9 м2, повинна була подати, крім зазначеного рішення Господарського суду Волинської області (справа №6/32-71), акт прийому-передачі нерухомого майна (який відсутній, не складався і не підписувався і не міг бути складений через відсутність надбудови, як такої на момент прийняття судового рішення) та відповідні документи, що дана надбудова (а не магазин промислових товарів) знаходиться на балансі третьої особи.

Дані обставини встановлені в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 року, у справі №876/6117/15, і відповідно до приписів частини 4 статті 75 ГПК України, не потребують доказування.

Наведеним спростовуються посилання відповідача-2 на незаконність прийнятої у справі постанови з наведених ним підстав, а тому аргументи відзиву знайшли своє часткове підтвердження.

Щодо доводів позивача, то з матеріалів справи вбачається, що апеляційна інстанція ухвалою від 14.12.2017, задовольняючи клопотання позивача про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" у якості відповідача-2, в оскаржуваній постанові висновків про те, у кого на даний час знаходиться спірне майно у розпорядженні, а відтак від кого воно має бути витребувано на користь його законного власника - позивача, не зробила; документи, подані позивачем в обґрунтування вказаного клопотання, в порядку приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України не оцінила, висновки в частині позовних вимог до відповідача-2 не вказала.

За приписами частини 7 статті 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Крім того, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже оцінюючи спосіб захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права.

Під час повторного розгляду спору у даній справі суд апеляційної інстанції в порушення наведених вимог Конвенції не забезпечив всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом, захист права позивача, не здійснив ефективний захист прав, не заборонений законом, формально віднісшись до вказівок Вищого господарського суду України, викладених у його постанові.

В силу частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, постанова у даній справі підлягає скасуванню зі скеруванням справи на новий розгляд для встановлення обставин, що мають вирішальне значення для правильного вирішення даного спору, зокрема того, від кого має бути витребувано спірне майно (Магазин).

Відтак вимоги осіб, що подали касаційній скарги, підлягають частковому задоволення, а саме в частині скасування оскаржуваної постанови у справі.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід дослідити докази, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства в залежності від встановлених обставин справи.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційних скарг є передчасним.

Керуючись статтями 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне Підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки та Фізичної особи-підприємця Пахолко Любомира Петровича задовольнити частково, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 у справі Господарського суду Волинської області № 903/450/16 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. В. Кушнір

Є. В. Краснов