ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"10" липня 2018 р. м. Чернівці Справа № 926/1095/18

Суддя Т.І. Ковальчук,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 926/1095/18

за позовом Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод № 3", м. Чернівці

до фізичної особи-підприємця Шевченка Валерія Георгійовича, с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області,

про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій у сумі 412548,75 грн.

за участю: секретаря судового засідання - Гаврилюк І.С.,

представників сторін:

Позивача - Шепелько Т.М., дов. № 35 від 28.03.2018 р.

Відповідача - не з'явився

В С Т А Н О В И В :

Позивач Приватне акціонерне товариство "Чернівецький цегельний завод № 3" звернулося з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця Шевченка Валерія Георгійовича про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій у сумі 412548,75 грн., у тому числі 300000,00 грн. основного боргу, 28439,16 грн. відсотків з урахуванням індексу інфляції, 4109,59 грн. 3% річних за користування чужими коштами та 80000,00 грн. штрафу.

В обгрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено, що за умовами договору позики позивач надав відповідачеві безпроцентну позику в сумі 400000,00 грн. зі строком повернення не пізніше 31.12.2017 р., однак на порушення названого договору відповідач 18.04.2018 р. повернув лише 100000,00 грн., у зв'язку з чим позивач просить стягнути решту боргу, компенсаційні нарахування і штраф, передбачений договором.

Ухвалою від 21.05.2018 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 07 червня 2018 року за участю представників сторін, позивача зобов'язано надати додаткові документи, відповідача зобов'язано в 15-тиденний строк надати відзив на позовну заяву, докази на його підтвердження, заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, якщо такі заперечення наявні.

Ухвалою від 07.06.2018 р. розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 10.07.2018 р. у зв'язку з неявкою відповідача та неподанням відзиву на позов.

У судове засідання 10.07.2018 р. відповідач не з'явився без повідомлення причин неявки, відзиву на позов не подав, надіслана відповідачеві ухвала від 07.06.2018 р. повернулася без вручення з відміткою підприємства зв'язку, що адресат за зазначеною адресою не проживає.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п'ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії (ч. 4 ст. 120 ГПК).

Частиною 7 статті 120 ГПК України унормовано, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Ухвали суду про відкриття провадження у справі від 21.05.2018 р. та про відкладення розгляду справи від 07.06.2018 р. надіслані відповідачеві на його адресу, вміщену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 52-53). Іншої адреси відповідач суду не повідомив, тому з огляду на приписи ч. 7 ст. 120 ГПК України ухвали вважаються врученими відповідачеві ФОП Шевченку В.Г., відтак, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи в зв'язку з його неявкою і вирішує спір за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні 10.07.2018 р. пояснив, що уклавши з ФОП Шевченком В.Г. договір позики, позивач надав останньому обумовлену суму коштів, проте відповідач в установлений строк позику в повному обсязі не повернув, сплатив лише частину боргу на суму 150000,00 грн., а також перерахував позивачеві 40000,00 грн. 3 липня 2018 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням, примірник якого представник позивача подав в судовому засіданні для долучення до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

04 грудня 2017 року між фізичною особою-підприємцем Шевченком Валерієм Георгійовичем і Приватним акціонерним товариством "Чернівецький цегельний завод № 3" було укладено договір позики, предметом якого є надання позикодавцем (ПрАТ "Чернівецький цегельний завод № 3") позичальнику (ФОП Шевченку В.Г.) безпроцентної позики на суму 400000,00 грн. (а.с. 10-11).

За умовами вказаного договору позики позивач зобов'язався надати позику в строк до 06.12.2017 р., а відповідач зобов'язався її повернути не пізніше 31.12.2017 р. з правом дострокового повернення (пункти 2.1, 2.2 договору).

Пунктом 3.1 договору позики від 04.12.2017 р. обумовлено, що у випадку неповернення позики у зазначений у п. 2.2 строк позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми позики.

Договором також передбачено, що він набирає чинності з моменту передачі позикодавцем суми позики позичальникові і вважається виконаним при виконанні сторонами взаємних зобов'язань (пункти 8.3, 8.4 договору).

Як видно з платіжного доручення № 5979 від 05.12.2017 р., на виконання договору позики від 04.12.2017 р. позивач перерахував на банківський рахунок відповідача 400000,00 грн. коштів безпроцентної позики (а.с. 12). Цей факт підтверджується також банківською випискою від 06.12.2017 р. про рух коштів на рахунку позивача в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (а.с. 38).

18 квітня 2018 року платіжним дорученням № 58 відповідач повернув позивачеві частину позики в розмірі 100000,00 грн. (а.с. 13, 39-40). Також 05 травня 2018 року відповідач повернув позивачеві ще 50000,00 грн. позики, що відображено у виписці банку про рух коштів на рахунку ПрАТ "Чернівецький цегельний завод № 3" від 11.05.2018 р. (а.с. 41-42).

Всього відповідач сплатив позивачеві 150000,00 грн. позики, решту - 250000,00 грн. (400000,00 грн. - 100000,00 грн. - 50000,00 грн.), станом на день звернення позивача з позовом до господарського суду не повернув. Під час вирішення справи судом ФОП Шевченко В.Г. повернув позивачеві ще 40000,00 грн. позики, що підтверджується платіжним дорученням № 13 від 03.07.2018 р. (а.с. 54).

Як видно із встановлених судом обставин, між сторонами склалися відносини позики.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Укладений сторонами договір позики від 04.12.2017 р. відповідає наведеним приписам Цивільного кодексу України.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до статті 4 названого Закону надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою, а позикодавцем грошових коштів може бути тільки особа із спеціальним статусом фінансової установи (ст. 1 Закону).

За змістом статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто, при наданні в позику грошових коштів презюмується отримання прибутку у вигляді відсотків за користування грошовими коштами. Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 5 того ж Закону можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31 березня 2006 року № 5555, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2006 р. за № 477/12351, "Про можливість надання юридичними особами-суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" встановлено, що юридичні особи-суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються речі, що визначені родовими ознаками або грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи.

Договором позики від 04.12.2017 р. передбачено, що позика є безпроцентною, ця умова не суперечить статті 1048 Цивільного кодексу України і не вимагає наявності у позивача статусу фінансової установи.

Частинами 1 та 3 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України також передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України)

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як установив суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, відповідач порушив взяте на себе зобов'язання, не повернув позивачеві 400000,00 грн. позики у визначений договором позики від 04.12.2017 р. строк - не пізніше 31 грудня 2017 року, на час звернення позивача з позовом до суду його заборгованість перед позивачем складала 250000,00 грн., а на день вирішення справи судом - 210000,00 грн.

Будь-яких доказів на спростування позовних вимог чи повернення решти позики відповідач до суду не надіслав.

Відтак, суд доходить висновку, що в частині вимог про стягнення 210000,00 грн. коштів позики (400000,00 грн. - 100000,00 грн. - 50000,00 грн. - 40000,00 грн.) вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Враховуючи, що 50000,00 грн. позики відповідач повернув позивачеві 10.05.2018 р., цим самим усунув порушення права позивача в цій частині вимог до звернення останнього з позовом до господарського суду (15.05.2018 р., а.с. 15, 51), у частині вимог про стягнення позики в сумі 50000,00 грн. у позові належить відмовити.

40000,00 грн. позики відповідач повернув позивачеві 03.07.2018 р. після відкриття провадження у справі, відтак, щодо стягнення цієї частини позики предмет спору між сторонами відсутній, тому в цій частині вимог провадження у справі належить закрити на підставі п. 2 ч. 1 статті 231 ГПК України.

Статтею 611 Цивільного кодексу України унормовано, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, а згідно статті 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку ціни позову на а.с. 14 позивач просить стягнути з відповідача відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 28439,16 грн. за період з 31.12.2017 р. по 04.05.2018 р. включно та відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 4109,59 грн. за той же період.

З'ясуванням природи заявлених до стягнення нарахувань суд встановив, що у цій частині вимог під відсотками з урахуванням індексу інфляції і відсотками з урахуванням трьох відсотків річних позивач має на увазі інфляційні нарахування (втрати) та 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" стосовно інфляційних нарахувань і 3% річних роз'яснено, що вказані нарахування не є штрафними санкціями, а виступають способами захисту майнового права та інтересу, які полягають відповідно у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пункти 3.1 і 4.1 постанови пленуму).

Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти (п. 3.3 названої постанови пленуму ВГСУ).

Згідно роз'яснень пункту 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Перевіривши розрахунки позивача, суд встановив, що позивачем невірно визначено початок періоду прострочення виконання зобов'язання з повернення позики, а також допущено інші помилки, які призвели до неправильного обчислення розміру інфляційних втрат і 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача в зв'язку з порушенням зобов'язання з повернення позики.

Так, відповідно до п. 2.2 договору позики від 04.12.2017 р. повернення позики здійснюється не пізніше 31.12.2017 р., отже, останнім днем виконання зобов'язання відповідачем є 31 грудня 2017 року. При цьому, 31 грудня 2017 року є вихідним днем (неділя), відтак, останній день повернення позики відповідачем слід визначати з урахуванням приписів ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

01 січня 2018 року є святковим днем відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу законів про працю України, відтак, останнім днем строку повернення позики за договору позики від 04.12.2017 р. є перший робочий день після вказаних дат - 02 січня 2018 р., отже, прострочення зобов'язання починається з 03 січня 2018 року.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. З урахуванням зазначеного у пункті 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При підрахунку інфляційних втрат і 3% річних зазначеного позивач не врахував, нарахувавши компенсаційні платежі за 18.04.2018 р. виходячи з боргу 400000,00 грн., а не 300000,00 грн., як це мало бути, беручи до уваги сплату відповідачем частини позики у сумі 100000,00 грн. та зарахування цих коштів на рахунок позивача 18.04.2018 р. (а.с. 39-40).

Також до бази нарахування інфляційних втрат за період з 19.04.2018 р. позивач включив інфляційні втрати за попередній період з 31.12.2017 по 19.04.2018 р. (25316,13 грн.). Тобто, проіндексував на індекс інфляції безпосередньо інфляційні втрати, що не передбачено чинним законодавством.

Під час нарахування 3% річних позивач не врахував, що 18.04.2018 р. борг відповідачем було частково сплачено в сумі 100000,00 грн., тому з 18.04.2018 р. проценти річних повинні нараховуватися на заборгованість в розмірі 300000,00 грн., а не 400000,00 грн.

Отже, суд доходить висновку, що інфляційні втрати і 3% річних слід обчислювати за період з 03 січня 2018 року по 04.05.2018 р. (з першого дня прострочення виконання зобов'язання у межах обраного позивачем періоду прострочення) з урахуванням викладених вище застережень. Згідно наведеного розрахунку суду названі компенсаційні платежі становитимуть:

1) Інфляційні втрати:

Сума боргу (грн.)Період заборгованості Сукупний індекс інфляції за період1Інфляційне збільшення суми боргу2Сума боргу з врахуванням індексу інфляції3
400000.0003.01.2018 - 17.04.2018 1.04417473.48417473.48
300000.00 (400000.00 - 100000.00)18.04.2018-04.05.20181.0000.00300000.00
Всього 17473.48
1Сукупний індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100^n, де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ - індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості

2Інфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфл. = С х ІІср., де С - сума боргу; ІІср.- сукупний індекс інфляції

3Сума боргу з врахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: С заг. = С + С інфл., де С - сума боргу; С інфл. - інфляційне збільшення суми боргу

2) Три проценти річних:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів (грн.)
400000.0003.01.2018 - 17.04.20181053 %3452.05
300000.00 (400000.00 - 100000.00)18.04.2018 - 04.05.2018173 %419.18
Всього 3871.23

Відтак, вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3% річних підлягають задоволенню частково відповідно в сумах 17473,48 грн. та 3871,23 грн., у решті вимог про стягнення компенсаційних платежів у позові належить відмовити

Стосовно вимог про стягнення штрафу в розмірі 20% від суми позики за її неповернення в зазначений в п. 2.2 договору позики від 04.12.2017 р. строк суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 611 Цивільного кодексу України одним з правових наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки.

За визначенням статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу, до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, згідно вміщених у пункті 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснень, не виключає можливості його (штрафу) встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

При цьому суд також бере до уваги проголошений в статтях 6 та 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а також мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, або відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Передбачивши в п. 3.1 договору позики від 04.12.2017 р. штраф у розмірі 20% від суми позики у випадку її неповернення в зазначений в пункті 2.2 договору строк, сторони добровільно реалізували своє право на вільне визначення умов договору в частині виду і обсягу відповідальності за порушення зобов'язання. Відтак, враховуючи, що відповідач порушив зобов'язання про повернення позики на умовах договору, вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 20% від суми позики, що складає 80000,00 грн. (400000,00 грн. х 20%), є обгрунтованою і підлягає задоволенню.

У зв'язку з частковим задоволенням позову судовий збір слід покласти на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. При цьому, частку судового збору, що припадає на вимоги про стягнення 40000,00 грн. позики, в частині яких провадження у справі закрито за відсутністю предмета спору, суд вважає за належне покласти на відповідача, оскільки саме внаслідок його неправильних дій виник даний спір (ч. 9 статті 129 ГПК України)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 20, ч. 1 ст. 129, п. 2 ч. 1 ст. 231, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Шевченка Валерія Георійовича (60412, Чернівецька область, Глибоцький район, с. Чагор, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод № 3" (58000, м. Чернівці, вул. Кармелюка, 78, ) 210000,00 грн. основного боргу, 17473,48 грн. інфляційних втрат, 3871,23 грн. 3% річних, 80000,00 грн. штрафу та 5270,17 грн. судового збору.

3. У частині вимог про стягнення 50000,00 грн. позики, 10965,68 грн. інфляційних втрат та 238,36 грн. 3% річних у позові відмовити.

4. В частині вимог про стягнення 40000,00 грн. коштів позики провадження у справі закрити.

З набранням судовим рішенням законної сили видати наказ.

Порядок апеляційного оскарження рішення

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

У судовому засіданні 10.07.2018 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст підписано 11 липня 2018 року.

Суддя Т.І. Ковальчук