РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.06.2018Справа № 910/21943/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи", м. Боярка, Київської області

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Афінаж", м. Київ

2. Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія", м. Сєвєродонецьк, Луганської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "Укрінбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Оберемко Р.А., м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвест ресурс", м. Київ

про визнання договору недійсним, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача: Окис Т.О. (представник за довіреністю № 2/в від 06.12.2017р.);

від відповідача-1: Горлатий О.В. (представник за довіреністю від 26.01.2018р.);

від відповідача-2: Лукяненко К.Г. (представник за довіреністю №022/02 від 02.02.2018р.);

від третьої особи-1: Євченко В.Є. (представник за довіреністю №27-7565/18 від 11.04.2018р.);

від третьої особи-2: Оберемко Р.А. (особисто);

від третьої особи-3: Сухомлин О.М. (представник за довіреністю №7 від 27.02.2018р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Водостічні системи" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1 від 13.01.2017р., укладеного між Публічним акціонерним товариством "Українська інноваційна компанія" (відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Афінаж" (відповідач-1).

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказаний договір, на думку позивача, суперечить закону і призводить до виведення активів з неплатоспроможного банку, позбавляє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб можливості виконати покладені на нього в силу закону функції, а також створює для позивача негативні наслідки у вигляді безпідставних вимог про стягнення коштів за кредитним договором на користь інших осіб, відтак спірний правочин має бути визнано судом недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 23.01.2018р.

18.01.2018р. до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній заперечує проти задоволення вимог позивача та просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що в момент вчинення спірного правочину (13.01.2017р.) були відсутні будь-які обмеження/заборони посадовим особам відповідача-2 на укладення договору, відповідач-2 вказує на те, що спірний правочин було вчинено поза межами строку дії тимчасової адміністрації у ПАТ "Укрінбанк", а договір з боку відповідача-2 підписано головою правління Ільюченко А.М., в межах її повноважень, передбачених Статутом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018р. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.01.2018р.

23.01.2018р. до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вказує на безпідставність посилань позивача на те, що спірний правочин було вчинено під час процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку, договір було укладено уповноваженими особами сторін, які діяли відповідно до своїх повноважень, а відтак, на думку відповідача-1, твердження позивача стосовно невідповідності договору закону є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Щодо негативних наслідків у вигляді безпідставних вимог про стягнення коштів за кредитним договором на користь інших осіб, про що вказував позивач у своїй позовній заяві, відповідач-1 зазначив з посиланням на норми ст. ст. 512, 513, 514, 525, 526 ЦК України на те, у зв'язку зі зміною кредитора у спірних правовідносинах, зобов'язання зі сплати кредитних коштів мають бути виконані позивачем (позичальник за кредитним договором) належним чином перед відповідачем-1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "Укрінбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Оберемко Р.А., підготовче засідання відкладено до 20.02.2018р.

08.02.2018р. (надіслано засобами поштового зв'язку 06.02.2018р.) до суду від третьої особи-1 надійшли пояснення щодо позову, за змістом яких названий учасник справи вказує на обґрунтованість вимог позивача, з огляду на те, що на момент укладення спірного договору відповідач-2 не мав права вимоги за кредитним договором № 4976 від 14.08.2013р. (з подальшими змінами та доповненнями), отже, на думку третьої особи-1, відповідач-2 не мав необхідного обсягу дієздатності, вимоги позивача є законними та справедливими, оскільки позивач прагне виконувати свої зобов'язання перед належним кредитором.

16.02.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, за змістом якої позивач не погоджується з доводами відповідача-2 про те, що оспорюваний договір було укладено поза межами строку дії тимчасової адміністрації у ПАТ "Укрінбанк" та неможливості застосування норм закону щодо обмеження його укладення, оскільки початок процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ "Укрінбанк" з ринку постановою Верховного суду України від 24.10.2017р. визнано законним, а закон не містить будь-яких застережень про те, що закінчення строку, на який запроваджено тимчасову адміністрацію відновлює повноваження органів управління банку, водночас законом передбачено визнання всіх правочинів, які вчинено органами управління неплатоспроможного банку після початку виведення його з ринку, нікчемними. Стосовно підписання з боку відповідача-2 спірного правочину головою правління Ільюченко А.М., позивач вказує на те, що правочин щодо зміни кредитора у зобов'язанні між ПАТ "Укрінбанк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" відсутній, правонаступництво не відбулось, передавальний або розподільчий баланс відсутній, що в свою чергу виключає наявність у останнього повноважень на передачу права вимоги за кредитним договором № 4976 від 14.08.2013р. (з подальшими змінами та доповненнями) відповідачу-1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2018р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвест ресурс", підготовче засідання відкладено до 22.03.2018р.

28.02.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, відповідно до якого позивач вказує на необґрунтованість тверджень відповідача-1, оскільки органи управління ПАТ "Українська інноваційна компанія" діяли за відсутності відповідних на те повноважень.

19.03.2018р. до суду від третьої особи-3 надійшли пояснення щодо позову, відповідно до яких названий учасник справи просить суд відмовити позивачеві в задоволенні позову, з підстав, викладених відповідачами у своїх відзивах.

22.03.2018р. до суду від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого відповідач-2, відхиляючи доводи позивача, вказує на те, що у даному випадку не йде мова про правонаступництво шляхом реорганізації, а фактично відбулась зміна найменування юридичної особи, де ПАТ "Укрінбанк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" є однією і тією ж особою з одним кодом ЄДРПОУ та зміна КВЕД, відомості про що внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В підготовчому засіданні 22.03.2018р. судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 03.04.2018р.

В підготовчих засіданнях 03.04.2018р. та 26.04.2018р. судом оголошувались перерви до 26.04.2018р. та до 22.05.2018р. відповідно.

11.05.2018р. до суду від третьої особи-2 надійшли письмові пояснення щодо позову, які судом не можуть бути прийняті до розгляду та враховані при вирішенні спору як такі, що подані з порушенням встановленого судом строку за відсутності мотивованого клопотання про його поновлення.

Протягом перебування справи на підготовчому провадженні до суду від учасників справи надходили також відповіді на пояснення, клопотання про долучення доказів, аргументи щодо спростування доводів, тощо, які будуть враховані судом при вирішенні даного спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2018р. закрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду по суті на 12.06.2018р.

В судовому засіданні 12.06.2018р. судом оголошено перерву до 26.06.2018р.

25.06.2018р. до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, яке залишено судом без розгляду, про що оголошено від подіну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 26.06.2018р. представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 заперечували проти задоволення вимог позивача та просили суд відмовити в їх задоволенні.

Представники третіх осіб 1, 2 підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позовні вимоги.

Представник третьої особи-3 просив суд відмовити в задоволенні вимог позивача.

В судовому засіданні 26 червня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.08.2013р. між ПАТ "Укрінбанк" (банк) та позивачем (позичальник) укладено Кредитний договір № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії (з подальшими змінами та доповненнями) (надалі - Кредитний договір), за умовами якого позивачеві видано на умовах відновлювальної кредитної лінії кредитні кошти зі сплатою відсотків за користування ними.

13.01.2017р. між відповідачем-2 (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги №13/01/17-1 (надалі - Договір відступлення), відповідно до п. 1.1. якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за Кредитним договором № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013р. зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до них, договорами забезпечення тощо, що є його невід'ємною частиною, який укладений між ПАТ "Укрінбанк" та ТОВ "Водостічні системи" (боржник).

За змістом п. 1.2. Договору відступлення право вимоги за кредитним договором відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи право вимоги основної суми заборгованості за Кредитним договором, право вимоги суми нарахованих процентів за Кредитним договором, строк платежу яких настав на дату укладення договору, процентів, неустойки, штрафів, пені, тощо.

В п. 1.3. Договору відступлення сторони погодили суму заборгованості боржника (позивача) за Кредитним договором станом на дату укладення договору.

Згідно п. 1.4. Договору відступлення новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за Кредитним договором та одержує прав вимагати від боржника належного виконання всіх без виключення зобов'язань за Кредитним договором, які існували та існують на момент укладення цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (п. 10.1. Договору відступлення).

Як вбачається з матеріалів справи, Договір підписано з боку відповідача-2 головою правління Ільюченко А.М. та з боку відповідача-1 директором Нанівським Б.І. та скріплений печатками сторін.

Звертаючись до суду за даним позовом, позивач вказує на те, що Договір відступлення укладено з порушенням вимог чинного законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення вимог позивача, вказують на відсутність будь-яких порушень закону в момент вчинення спірного правочину, у зв'язку з чим вважають вимоги позивача безпідставними.

Треті особи 1, 2 підтримали вимоги позивача та вказують на відсутність необхідного обсягу дієздатності у посадових осіб відповідача-2 на укладення спірного правочину.

Третя особа-3 заперечує проти задоволення вимог позивача з підстав, викладених відповідачами у своїх заявах по суті.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено факт укладення між ПАТ "Укрінбанк" (банк) та позивачем (позичальник) Кредитного договору № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013р., що не заперечується учасниками справи.

Разом з тим, судом також встановлено факт укладення 13.01.2017р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договору про відступлення права вимоги №13/01/17-1, за умовами якого право вимоги за Кредитним договором № 4976 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2013р. перейшло до відповідача-1.

За твердженнями позивача, укладений між відповідачами правочин суперечить закону, а відтак має бути визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови № 11 від 29.05.13р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.09р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Узагальнені доводи позовної заяви ґрунтуються на неможливості укладення договору (відсутності цивільної дієздатності на укладення такого договору) з боку відповідача-2, будь-яких порушень закону з боку відповідача-1 позивач у своїй позовній заяві не вказує та такі обставини не входять у предмет доказування у даній справі.

Так, відповідно до ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України". Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

24.12.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 934 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "УКРІНБАНК" до категорії несплатоспроможних".

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правлінням національного банку України прийнято постанову №934 від 24.12.2015 прийнято рішення №239 від 24.12.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "УКРІНБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", яким розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "УКРІНБАНК" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 25.12.2015 по 24.03.2016 та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ "УКРІНБАНК" провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Білу І.В. строком на три місяці з 25.12.2015 по 24.03.2016.

За приписами ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів, бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов'язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, позивач вказує на те, що оскільки початок процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ "Укрінбанк" з ринку постановою Верховного суду України від 24.10.2017р. визнано законним, постанова Правління Національного банку України № 934 від 24.12.2015 та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 239 від 24.12.2015 є чинними та в силу ч. 3 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вчинені після 25.12.2015р. органами управління та керівниками банку договори є нікчемними.

22.03.2016 Правлінням Національного банку України на підставі пропозиції Фонду щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк» винесено постанову № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк».

22.03.2016 на підставі вказаної постанови Національного банку України, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

З підстав, викладених вище, оскільки спірний правочин укладено між відповідачами 13.01.2017р., а тимчасову адміністрацію у ПАТ "УКРІНБАНК" відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови №934 №239 від 24.12.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "УКРІНБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", запроваджено строком на три місяці з 25.12.2015 по 24.03.2016, суд доходить до висновку про те, що спірний договір укладався поза межами строку дії тимчасової адміністрації у ПАТ "УКРІНБАНК", у зв'язку з чим доводи відповідачів, а також третьої особи-3, викладені у відповідних заявах по суті, суд визнає правомірними та такими, що ґрунтуються на законі.

Водночас, судом відхилено як необґрунтовані посилання позивача у своїх заявах по суті на те, що оскільки закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не містить застережень про те, що закінчення строку, на який запроваджено тимчасову адміністрацію у неплатоспроможному банку, відновлює повноваження органів управління, спірний правочин є нікчемним.

Судом при розгляді даної справи встановлено, що судове рішення зі спору про визнання незаконними та скасування постанови Правління НБУ № 934 від 24.12.2015р. та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №239 від 24.12.2015р. набрало законної сили з 14.04.2016р. (згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016р. у справі № 826/1162/16), тобто станом на час укладення спірного правочину (13.01.2017р.) названі постанова та рішення були незаконними та не породжували відповідних правових наслідків, тоді як Верховним судом України прийнято відповідне рішення про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій у справі № 826/1162/16 24.10.2017р., тобто після укладення спірного правочину.

Крім того, як було вказано вище, 22.03.2016р. у ПАТ "УКРІНБАНК" запроваджено процедуру ліквідації.

У п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється.

Водночас, як встановлено судом, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2016р. у справі № 826/5325/16, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016р. та ухвалою Вищого адміністративного суду від 23.11.2016р. названі постанову Національного банку України № 180 від 22.03.2016р. та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 385 від 22.03.2016р. визнано незаконними та скасовано.

Як вбачається з матеріалів справи, протоколом засідання наглядової ради ПАТ «Укрінбанк» від 13.07.2016р. відновлено діяльність товариства, змінено повне та скорочене найменування, місцезнаходження і відомості про керівника юридичної особи на ПАТ «Укрінком» (в подальшому за рішенням зборів акціонерів від 28.03.2017р. назву товариства змінено на ПАТ "Українська інноваційна компанія"), головою правління товариства призначено Ільюченко А.М., крім того, змінено види діяльності товариства згідно КВЕД: виключено - інші види грошового посередництва: клас 64.19, а рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрінбанк» від 22.11.2016р. затверджено статут ПАТ «Укрінком» у новій редакції.

Згідно п. 1.1. Статуту ПАТ «Укрінком» є правонаступником ПАТ "УКРІНБАНК".

13.07.2016р. приватним нотаріусом Сазоновою О.М. проведено відповідні реєстраційні дії зміни назви товариства та нової редакції Статуту, номер запису 6038947.

За приписами ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно ч. 1 ст. 159 Цивільного кодексу України вищим органом акціонерного товариства є загальні збори акціонерів. У загальних зборах мають право брати участь усі його акціонери незалежно від кількості і виду акцій, що їм належать.

З урахуванням викладеного, ПАТ "Українська інноваційна компанія" є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, наділене цивільною правоздатністю та дієздатністю, що має права та обов'язки, належні ПАТ «Укрінбанк» та провадить свою діяльність відповідно до Статуту товариства та законодавства України.

Як встановлено судом, спірний правочин зі сторони відповідача-2 підписано головою правління товариства Ільюченко А.М., яка як зазначають відповідачі в момент укладення договору діяла в межах, наданих їй Статутом товариства повноважень.

Водночас, позивач зауважує, що правочин щодо зміни кредитора у зобов'язанні між ПАТ "Укрінбанк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" відсутній, правонаступництво не відбулось, передавальний або розподільчий баланс відсутній, що в свою чергу виключає наявність у останнього повноважень на передачу права вимоги за кредитним договором №4976 від 14.08.2013р. (з подальшими змінами та доповненнями) відповідачу-1.

У зв'язку з викладеним, на думку позивача, оскільки право вимоги по Кредитному договору від ПАТ "УКРІНБАНК" до ПАТ "Українська інноваційна компанія" у передбачений ст. 512 Цивільного кодексу України спосіб передано не було, наведене свідчить про відсутність у відповідача-2 повноважень (цивільної дієздатності) на передачу прав вимоги за таким договором відповідачу-1.

Щодо зміни кредитора у зобов'язанні між ПАТ "Укрінбанк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" суд відзначає, що на підставі названого вище рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрінбанк» від 13.07.2016р. відновлено діяльність товариства та, зокрема, змінено його назву ПАТ "Укрінком" (в подальшому за рішенням зборів акціонерів від 28.03.2017р. назву товариства змінено на ПАТ "Українська інноваційна компанія").

Вказані дії (прийняття рішення про перейменування, затвердження нової редакції статуту, вчинення відповідних реєстраційних дій) були вчинені відповідачем-2 в період коли рішення Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо введення тимчасової адміністрації та ліквідації ПАТ "УКРІНБАНК" були визнані незаконними та скасовані компетентними судовими органами, тобто станом на дату укладення спірного правочину повноваження органів ПАТ "УКРІНБАНК" були відновлені, відтак такі дії є правомірними.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Суд встановивши дійсне волевиявлення зборів акціонерів ПАТ «Укрінбанк», виходячи з положень Статуту товариства приходить до висновку про те, що у даному випадку мова не йде про реорганізацію юридичної особи.

З цих підстав, до спірних правовідносин норми ст. ст. 27, 28 закону України «Про банки та банківську діяльність» не застосовуються, у зв'язку з чим посилання третіх позивача та третіх осіб 1, 2 щодо необхідності затвердження плану реорганізації та отримання дозволу НБУ визнаються судом необґрунтованими.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості з якого в силу ч. 1 ст. 10 закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» є достовірними, судом встановлено, що за кодом значиться юридична особа - Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія", тобто у даному випадку відбулась зміна назви товариства та відповідно видів його діяльності.

У зв'язку з відсутністю факту припинення юридичної особи - ПАТ «Укрінбанк», зокрема, шляхом його реорганізації, суд визнає також безпідставними посилання позивача на відсутність передавального або розподільчого балансу між ПАТ "Укрінбанк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія", оскільки цього не вимагається нормами законодавства.

У даному випадку існує спір між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважених ним осіб на виведення неплатоспроможного банку з ринку (в період дії відповідних рішень Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації ПАТ «Укрінбанк») та ПАТ "Українська інноваційна компанія" як правонабувачем ПАТ «Укрінбанк» у зв'язку з відновленням повноважень органів управління, який не має жодного відношення до даного спору.

З огляду на викладене в сукупності суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Щодо негативних наслідків у вигляді безпідставних вимог про стягнення коштів за кредитним договором на користь інших осіб, суд відзначає, про що також вірно вказано відповідачем-1 у своєму відзиві, що в силу норм ст. ст. 512, 513, 514, 525, 526 ЦК України, у зв'язку зі зміною кредитора у спірних правовідносинах, зобов'язання зі сплати кредитних коштів мають бути виконані позивачем (позичальник за кредитним договором) належним чином перед відповідачем-1.

З цих підстав, суд визнає також безпідставними посилання третьої особи-1, викладені у своїх поясненнях, на те, що вимоги позивача є законними та справедливими, оскільки позивач прагне виконувати свої зобов'язання перед належним кредитором, оскільки, виходячи зі змісту укладеного договору, ст. 204 ЦК України належним кредитором є відповідач-1 та такі обставини взагалі не входять до предмету доказування по даній справі.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії", "Бурдов проти Росії", "Прессос Компанія Навєра С.А." та інші проти Бельгії", "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірладнії" визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак втручання суду у право відповідачів необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України", "East/West Alliance Limited" проти України").

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. (рішення ЄСПЛ в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи наслідки втручання у право на мирне володіння майном, виходячи з заявлених вимог, враховуючи принцип "пропорційності", судом встановлено, що у даному випадку втручання суду буде невиправданим, оскільки не буде досягнуто "Справедливої рівноваги" (балансу між інтересами сторін), а відповідач-1 як особа до якої перейшло право вимоги буде нести надмірний тягар у зв'язку з таким втручанням.

Інші доводи, міркування учасників справи, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем в позовній заяві не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

Так само судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення спірного договору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06.07.2018р.

Суддя С.М. Морозов