ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2018 р. м. Київ Справа № 911/3731/17

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ"

до товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) споживчого товариства "КРОКУС";

2) споживчого товариства "ТРАНЗИТ 2008";

3) Київської обласної спілки споживчих товариств,

про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення заборгованості

у сумі 871 031,98 грн.,

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777"

до товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ"

про визнання недійсним договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року,

за участю представників за первісним позовом:

позивача: ОСОБА_1 (ордер №60607 від 15.05.2018 року);

ОСОБА_2 (довіреність від 15.01.2018 року);

відповідача: ОСОБА_3 (довіреність від 06.02.2018 року);

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) не з'явився;

2) не з'явився;

3) не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2017 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" (далі позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (далі відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 871 031,98 грн. та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з нежитлових приміщень, а саме: яйцесклада, загальною площею 265,4 кв.м.; бойні нової, загальною площею 415,9 кв.м.; боксів АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м.; адмінбудівлі заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м.; адмінбудівлі АТП, загальною площею 202,6 кв.м.; шкіряного складу, загальною площею 181,3 кв.м.; бойні старої, загальною площею 322,5 кв.м., які розташовані за адресою: місто Бровари, вулиця Богунська, 22 (ОСОБА_4, 22).

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на те, що між ним та відповідачем був укладений договір оренди №02/13 від 01.11.2013 року (далі договір оренди), відповідно до умов якого позивачем було передано, а відповідачем прийнято в оренду нежитлові приміщення, а саме: яйцесклад, загальною площею 265,4 кв.м.; бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м.; бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м.; адмінбудівлю заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м.; адмінбудівлю АТП, загальною площею 202,6 кв.м.; шкіряний склад, загальною площею 181,3 кв.м.; бойню стару, загальною площею 322,5 кв.м., які розташовані за адресою: місто Бровари, вулиця Богунська, 22.

Вищевказані приміщення були передані позивачем відповідачу 01 листопада 2013 року, про що сторонами підписано акт прийому передачі обєкту нерухомості у відповідності до договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

01 серпня 2014 року та 01 вересня 2015 року сторонами були підписані додаткові угоди до договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року №1 та №2 відповідно.

03 січня 2017 року позивач направив на адресу відповідача лист попередження №62/01 про відмову від договору, в якому повідомив відповідача про припинення дії договору оренди з 03.07.2017 року.

Оскільки відповідач не звільнив орендовані приміщення, а орендну плату вчасно і в повному обсязі не сплатив, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 480 000,00 грн., пеню в сумі 7 024,67 грн., три проценти річних у розмірі 3 198,16 грн., суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 7 475,82 грн., штраф за неналежне виконання зобов'язання в сумі 32 000,00 грн., штраф за прострочення передачі обєкту оренди в сумі 341 333,33 грн. та усунути перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом виселення відповідача з орендованих приміщень.

Провадження у справі порушено ухвалою Господарського суду Київської області від 12.12.2017 року, розгляд справи призначено на 27 грудня 2017 року.

22 грудня 2017 року через канцелярію Господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи витребуваних ухвалою суду документів, яке підлягало задоволенню судом.

27 грудня 2017 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача подав заяву про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - споживчого товариства "Крокус" та споживчого товариства "Транзит 2008". Крім цього, представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 27.12.2017 року, а також клопотання про витребування доказів у справі.

27 грудня 2017 року в засідання з'явились представники позивача та відповідача.

Ухвалою суду від 27.12.2017 року в справі призначено підготовче засідання на 07 лютого 2018 року.

27 грудня 2017 року через канцелярію Господарського суду Київської області надійшов зустрічний позов товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" до товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" про визнання недійсним договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом послався на те, що під час укладення між сторонами договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року (далі договір оренди) відповідач за зустрічним позовом ввів його в оману щодо власника майна, що передавалось в оренду відповідачу за первісним позовом.

Крім цього, позивач за зустрічним позовом послався на те, що під час укладення 06 червня 2013 року договорів купівлі продажу яйцескладу, загальною площею 265,4 кв.м; бойні нової, загальною площею 415,9 кв.м; бойні старої, загальною площею 322,5 кв.м, між відповідачем за зустрічним позовом та споживчим товариством "Лелека" не було дотримано істотних умов вищевказаних договорів, тому вважав їх неукладеними.

На думку представника позивача за зустрічним позовом, у відповідача за зустрічним позовом відсутнє право власності на майно, передане в оренду позивачу за зустрічним позовом, у звязку з чим, просив суд визнати недійсним договір оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

Ухвалою суду від 27 грудня 2017 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічний позов товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (далі відповідач за первісним позовом) до товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" (далі позивач за первісним позовом) про визнання недійсним договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

02 лютого 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача за первісним позовом подав відповідь на відзив від 01.02.2018 року та клопотання від 01.02.2018 року про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом, - споживчого товариства "Крокус" та споживчого товариства "Транзит 2008". Крім цього, подав відзив на зустрічний позов від 01.02.2018 року.

06 лютого 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача за первісним позовом подав доповнення до відзиву на позовну заяву, а також доповнення до заяви про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом. Крім цього, представник відповідача за первісним позовом подав заяву про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом, - Київської обласної спілки споживчих товариств. Крім цього, представник відповідача за первісним позовом подав клопотання про зупинення провадження у справі.

07 лютого 2018 року в засіданні представники позивача за первісним позовом підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Просили суд залучити третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - споживчого товариства "Крокус", та споживчого товариства "Транзит 2008", а у задоволенні заяви про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом, - Київської обласної спілки споживчих товариств, просили суд відмовити.

Представник позивача за зустрічним позовом у засіданні підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечував. Крім цього, просив суд задоволити заяви про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом, - споживчого товариства "Крокус", споживчого товариства "Транзит 2008" та Київської обласної спілки споживчих товариств.

Розглянувши у засіданні заяви та клопотання представників позивача та відповідача за первісним та зустрічним позовами про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом, суд визнав їх такими, що підлягали задоволенню.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.02.2018 року залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом, - споживче товариство "КРОКУС" (далі третя особа 1), споживче товариство "ТРАНЗИТ 2008" (далі третя особа 2), Київську обласну спілку споживчих товариств (далі третя особа 3).

Також, у засіданні представник позивача за первісним позовом заявила клопотання про витребування доказів, просила суд витребувати у відповідача за первісним позовом для огляду в засіданні оригінали договору оренди №15 від 27.09.2017 року, акту прийому передачі майна від 27.09.2017 року за договором оренди №15 від 27.09.2017 року, додатків до договору оренди №15 від 27.09.2017 року, а також довідки та/або виписки за період дії договору оренди №15 від 27.09.2017 року з банківських установ, у яких відкриті поточні рахунки відповідача за первісним позовом, що містять інформацію про надходження/ненадходження третій особі 3 грошових коштів від відповідача за первісним позовом на виконання умов договору оренди №15 від 27.09.2017 року.

В обґрунтування заявленого клопотання, представник позивача за первісним позовом послалась на сумнівність реального виконання сторонами умов договору оренди №15 від 27.09.2017 року, укладеного між відповідачем за первісним позовом та третьою особою 3, просила витребувати зазначені у клопотанні докази.

Представник відповідача за первісним позовом у засіданні проти задоволення вищевказаного клопотання не заперечував.

Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи, з метою повного та всебічного з'ясування обставин у справі, дійшов висновку про задоволення клопотання представника позивача за первісним позовом та витребування доказів у відповідача за первісним позовом.

Також, суд розглянув у засіданні клопотання представника відповідача за первісним позовом про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування вищевказаного клопотання, представник відповідача за первісним позовом послався на те, що 12 січня 2018 року Окружним адміністративним судом міста Києва було відкрито провадження у справі №826/501/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" до державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та державного реєстратора Київської обласної філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" ОСОБА_6, за участю третьої особи, - товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ", про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №2942988 від 06.06.2013 року, №2942720 від 06.06.2013 року, №2943087 від 06.06.2013 року, №2977668 від 07.06.2013 року, №2979693 від 07.06.2013 року, №2975956 від 07.06.2013 року, №2978824 від 07.06.2013 року, №7853907 від 31.10.2017 року, про що надав копію ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №826/501/16 від 12.01.2018 року.

Представник відповідача за первісним позовом вважав, що у разі задоволення Окружним адміністративним судом міста Києва вищевказаного позову, договір оренди між позивачем та відповідачем за первісним позовом вважатиметься неукладеним, просив суд клопотання про зупинення провадження у справі задоволити.

Представники позивача за первісним позовом у засіданні проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі заперечували, вважали, що рішення у справі №826/501/18 не може вплинути на прийняття господарським судом рішення у цій справі.

Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи та розглянувши у засіданні клопотання представника відповідача за первісним позовом про зупинення провадження у справі №911/3731/17, дійшов висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.02.2018 року зобовязано відповідача за первісним позовом подати документи на підтвердження виконання умов договору оренди №15 від 27.09.2017 року, провадження у справі №911/3731/17 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/501/18.

Не погоджуючись із ухвалою Господарського суду Київської області від 07.02.2018 року в частині зупинення провадження у справі, представник позивача за первісним позовом звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, яка постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 року задоволена, ухвала Господарського суду Київської області в частині зупинення провадження у справі скасована, справу направлено до Господарського суду Київської області для подальшого розгляду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.04.2018 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче засідання на 16 травня 2018 року.

15 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача за первісним позовом подав документи на виконання вимог ухвали суду від 07.02.2018 року, які долучені до матеріалів справи.

16 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача за первісним позовом подав документи на виконання вимог ухвали суду від 07.02.2018 року та заяву про зупинення провадження у справі від 15.05.2018 року.

16 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник третьої особи 1 подав пояснення від 15.05.2018 року, а представник третьої особи 3 подала пояснення щодо обставин справи від 15.05.2018 року та заяву про зупинення провадження у справі від 15.05.2018 року.

16 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача за первісним позовом подала заперечення щодо задоволення клопотання про зупинення провадження в справі.

16 травня 2018 року в засіданні представник відповідача за первісним позовом підтримав заяву про зупинення провадження у справі, просив зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №911/441/18.

У засіданні представники позивача за первісним позовом проти задоволення заяв про зупинення провадження у справі заперечували.

Представник третьої особи 1 у засіданні проти задоволення заяв про зупинення провадження у справі не заперечував.

Представники третьої особи 2 та третьої особи 3 у засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд розглянув у засіданні заяви про зупинення провадження у справі та дійшов висновку про те, що вищевказані заяви задоволенню не підлягали, у зв'язку з можливістю розгляду цієї справи за наявними в ній матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.05.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 30 травня 2018 року.

17 травня 2018 року представник позивача за первісним позовом подала клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке задоволене судом.

29 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача за первісним позовом подав письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог від 25.05.2018 року.

29 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача за первісним позовом подав клопотання про визнання поважними причини пропуску процесуального строку для подання клопотання про направлення матеріалів справи №911/3731/17 за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

30 травня 2018 року в судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом вищезазначене клопотання підтримав, просив суд визнати поважними причини пропуску строку для подання цього клопотання та задоволити клопотання про направлення матеріалів справи №911/3731/17 за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Представники позивача за первісним позовом у судовому засіданні в задоволенні вищевказаного клопотання представника відповідача за первісним позовом просили суд відмовити.

Суд розглянув у судовому засіданні клопотання представника відповідача за первісним позовом про поновлення строку для заявлення клопотання про передачу справи за підсудністю та дійшов наступного висновку.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку для предявлення клопотання представник відповідача за первісним позовом послався на те, що 03 квітня 2018 року Верховним Судом України прийнято постанову в справі №902/339/16, про що йому стало відомо лише 29 травня 2018 року, що підтверджується датою роздрукування вищевказаної постанови.

З урахуванням цих обставин, а також з метою дотримання принципу змагальності сторін, для повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, судом прийнято до розгляду та задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про поновлення строку для предявлення клопотання про передачу справи за підсудністю.

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні клопотання про направлення матеріалів справи №911/3731/17 за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва підтримав. В обґрунтування клопотання послався на те, що первісний позов про стягнення заборгованості по орендній платі та усунення перешкод у користуванні майном, поданий позивачем за первісним позовом до Господарського суду Київської області, не має ознак виключної підсудності, так як предметом первісного позову є усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з нежитлового приміщення, право користування яким відповідач за первісним позовом отримав на підставі договору оренди.

Так, на думку представника відповідача за первісним позовом, у провадженні Господарського суду Київської області перебуває спір про повернення майна з оренди та стягнення заборгованості по орендній платі, який повинен розглядатись за правилами загальної підсудності за місцем знаходження відповідача за первісним позовом, послався на постанову Верховного Суду України в справі №902/339/16 від 03.04.2018 року (далі постанова ВСУ від 03.04.2018 року).

Представники позивача за первісним позовом у судовому засіданні проти задоволення вищевказаного клопотання заперечували.

Доводи представника відповідача за первісним позовом спростовуються, у звязку з наступним.

Із постанови ВСУ від 03.04.2018 року вбачається, що частиною 2 статті 16 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017 року) встановлено виключну підсудність справ господарському суду у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном, які розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна.

При цьому, до позовів про права на нерухоме майно в контексті даної статті відносять позови щодо захисту речових прав на нерухоме майно, серед яких негаторний позов, тобто позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом звернувся з вимогою про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача за первісним позовом з нежитлових приміщень, пославшись на статтю 391 Цивільного кодексу України, нормами якої встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, позивачем за первісним позовом позовну заяву подано з дотриманням правил підсудності, тому справа підлягає розгляду Господарським судом Київської області, а клопотання представника відповідача про направлення матеріалів справи №911/3731/17 за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва задоволенню не підлягає.

Представники позивача за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд первісний позов задоволити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав, а у задоволенні первісного позову просив суд відмовити повністю.

Представники третіх осіб 1, 2 та 3 у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

01 листопада 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" (далі позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (далі відповідач) був укладений договір оренди №02/13 (далі договір), згідно з умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення: яйцесклад, загальною площею 265,4 кв.м.; бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м.; бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м.; адмінбудівлю заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м.; адмінбудівлю АТП, загальною площею 202,6 кв.м.; шкіряний склад, загальною площею 181,3 кв.м.; бойню стару, загальною площею 322,5 кв.м., загальною площею 2 525,7 кв.м., розташовані за адресою: місто Бровари, вулиця Богунська, 22, про що сторонами підписано акт прийому передачі обєкту нерухомості у відповідності до договору оренди №02/13 від 01 листопада 2013 року.

01 серпня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року (далі додаткова угода №1), згідно з умовами якої, у звязку із збільшенням розміру орендної плати, п. 3.2 договору викладено в наступній редакції: "розмір орендної плати на місяць за всі орендовані приміщення становить: 80 000,00 (вісімдесят тисяч гривень 00 копійок) грн. 00 коп. в т.ч. ПДВ 13 333 грн. 33 коп. Сума щомісячної орендної плати зазначеної в п. 3.2 договору включає в себе: - вартість користування відповідачем приміщенням протягом відповідного місяця; - плату за землю (земельний податок або орендну плату за земельну ділянку державної або комунальної власності). Орендна плата індексації не підлягає.

Згідно з п. 3.3 договору, орендна плата нараховується:

за перший місяць оренди (місяць у якому приміщення було передано в відповідачу за актом прийому передачі) з дати передачі приміщення за актом прийому передачі по останнє число місяця (п. 3.3.1 договору);

за наступні місяці оренди з першого числа місяця по останнє число місяця (п. 3.3.2 договору);

за останній місяць оренди з першого числа останнього місяця оренди до дати підписання сторонами акту прийому - передачі (п. 3.3.3 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору, відповідач сплачує орендну плату щомісяця авансовим платежем не пізніше, ніж на 15-й день поточного календарного місяця, за який здійснюється оплата, на підставі рахунку фактури позивача. Позивач повинен виставити рахунок фактуру на сплату орендної плати за поточний місяць не пізніше, ніж за 5 банківських днів до 10 числа кожного календарного місяця. Рахунок фактура попередньо виставляється по факсимільному звязку з наступним обовязковим наданням позивачем оригіналу.

Пунктом 3.9 договору встановлено, що по закінченню кожного фінансового року сторони переглядають розмір орендної плати, а також сторони в будь - який час можуть ініціювати перегляд розміру орендної плати. Зміни розміру орендної плати встановлюються за взаємною домовленістю сторін і викладаються в письмовому виді, шляхом укладання додаткової угоди до договору.

01 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем підписано додаткову угоду №2 до договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року (далі додаткова угода №2), відповідно до умов якої сторони дійшли згоди змінити п. 8.2. договору оренди та викласти його в наступній редакції "п. 8.2. До 31 грудня 2016 року припинення дії договору можливо тільки за взаємною згодою сторін. Починаючи з 1 січня 2017 року відповідач та позивач мають право в односторонньому порядку відмовитись від цього договору, письмово попередивши про це іншу сторону в строк не менше ніж за 6 (шість) місяців. У разі відмови однієї із сторін від договору, договір є розірваним з дати визначеної в повідомленні, підписання окремої додаткової угоди про припинення не обовязкове".

Відповідно до п. 2.3 договору, після закінчення або дострокового припинення строку оренди відповідач протягом 5-ти днів повертає позивачу приміщення за актом приймання передачі (повернення) приміщень, у стані, не гіршому від того, в якому приміщення перебували на дату отримання їх у користування відповідачем, враховуючи нормальний знос протягом строку оренди. Позивач та відповідач спільно перевіряють приміщення на предмет будь-якого пошкодження, заподіяного не внаслідок нормального зносу. З моменту підписання акту приймання передачі (повернення) приміщень, припиняється нарахування орендної плати та інших платежів.

03 січня 2017 року позивач направив на адресу відповідача лист попередження про відмову від договору №62/01, у якому повідомив відповідача про те, що договір розривається та запропонував відповідачу звільнити орендовані приміщення у встановленому порядку.

Листом №52 від 07 лютого 2017 року (далі лист №52) відповідач повідомив позивача про те, що лист №62/01 від 03.01.2017 року, який був направлений позивачем на адресу відповідача, останнім втрачений, у звязку з чим, відповідач просив повторно направити його курєром. Крім цього, відповідач просив позивача здійснити перерахунок орендної плати, у звязку із зменшенням площі орендованих приміщень.

15 лютого 2017 року позивач направив на адресу відповідача відповідь на лист №52 та направив копію листа №62/01, а також повторно повідомив про те, що листом №62/01 позивач попередив відповідача про припинення дії договору. Крім цього, у зменшенні розміру орендної плати позивачем відповідачу було відмовлено.

Звертаючись із листом №75 від 23 лютого 2017 року (далі лист №75) до позивача, відповідач повторно просив позивача переглянути розмір орендної плати.

17 березня 2017 року позивач звернувся до відповідача із претензією про сплату боргу №68/03 та повідомленням про відмову від договору №67/03, у яких просив відповідача сплатити борг по орендній платі та повідомив про відмову від договору оренди.

24 березня 2017 року відповідач направив на адресу позивача лист №113 (далі лист №113), в якому відповідач повідомив позивача про те, що проти розірвання договору заперечує та вважає його таким, що порушує його права, а листом №125 від 11 квітня 2017 року відповідач повідомив позивача про часткову оплату орендної плати.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У звязку з тим, що відповідач орендну плату в повному обсязі не оплатив, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача борг по сплаті орендних платежів за період з червня 2017 року до листопада 2017 року в сумі 480 000,00 грн., три проценти річних у розмірі 3 198,16 грн., суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 7 475,82 грн., штраф за неналежне виконання зобов'язання у сумі 32 000,00 грн. та штраф за прострочення передачі обєктів оренди у сумі 341 333,33 грн.

29 травня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача подав уточнення періодів нарахування боргу та просив суд стягнути з відповідача борг у сумі 80 000,00 грн. за період з 16.02.2017 року до 14.07.2017 року та борг у сумі 400 000,00 грн. за період з 15.07.2017 року до 27.11.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

27 грудня 2017 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому послався на те, що 07 лютого 2017 року відповідач направив на адресу позивача лист №52, у якому просив переглянути та зменшити розмір орендної плати, у звязку з проведенням відповідачем демонтажу приміщень, а саме шкіряного складу, загальною площею 181,3 кв.м., та бойні старої, загальною площею 322,5 кв.м.

06 лютого 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача подав доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких заперечував проти нарахування позивачем 80 000,00 грн. боргу, 811,31 грн. трьох процентів річних, 1 440,00 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з 16.02.2017 року до 14.07.2017 року, вважав, що в цей період відповідачем вчинялись дії щодо узгодження з позивачем розміру орендної плати.

Судом встановлено, що після припинення дії договору оренди відповідач не повернув позивачу орендовані приміщення у встановленому договором порядку, акт приймання передачі (повернення) приміщень сторонами підписаний не був, а втрата відповідачем листа позивача №62/01 від 03.01.2017 року не спростовує факту належного виконання позивачем обовязку щодо повідомлення відповідача про припинення дії договору, а свідчить лише про недбалість самого відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, розмір орендної плати за місяць становив 80 000,00 грн. Документів, що підтверджували б оплату відповідачем боргу за користування орендованими приміщеннями або укладення сторонами додаткової угоди щодо зміни розміру орендної плати, суду надано не було. Документів, що підтверджували б демонтаж шкіряного складу, загальною площею 181,3 кв.м., та бойні старої, загальною площею 322,5 кв.м., суду також надано не було.

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача боргу по сплаті орендної плати в сумі 480 000,00 грн. за період з 16.02.2017 року до 27.11.2017 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в сумі 7 024,67 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9.1 договору, у випадку порушення своїх зобовязань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобовязання у відсотках від суми визначеною обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 9.2.1 договору, за порушення строків сплати орендної плати та інших платежів згідно п. 3.2 та п. 3.4 за договором, відповідач сплачує на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення. У разі прострочення понад 15 днів додатково до пені сплачує штраф у розмірі 10% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Нарахування неустойки здійснюється протягом всього строку прострочення незалежно від його тривалості та за погодженням сторін строк позовної давності для стягнення неустойки встановлюється тривалістю три роки. Не зважаючи на строк прострочення оплати, крім пені та штрафу відповідач сплачує 3% річних від простроченої суми.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, розмір пені, враховуючи період заборгованості:

за лютий 2017 року з:

16.02.2017 року до 01.03.2017 року, суму боргу в розмірі 80 000,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 14,0% (рішення НБУ від 26.01.2017 року №49 - рш), складає 859,18 грн.;

02.03.2017 року до 20.03.2017 року, суму боргу в розмірі 80 000,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 14,0% (рішення НБУ від 02.03.2017 року 110 - рш), складає 1 166,03 грн.;

за березень 2017 року з:

16.03.2017 року до 06.04.2017 року, суму боргу в розмірі 80 000,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 14,0% (рішення НБУ від 02.03.2017 року 110 - рш), складає 1 350,14 грн.;

за квітень 2017 року з:

16.04.2017 року до 10.05.2017 року, суму боргу в розмірі 80 000,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 13,0% (рішення НБУ від 13.04.2017 року №232-рш), складає 1 424,66 грн.;

за травень 2017 року з:

16.05.2017 року до 23.05.2017 року, суму боргу в розмірі 80 000,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 13,0% (рішення НБУ від 13.04.2017 року №232-рш), складає 455,89 грн.;

за червень 2017 року з:

16.06.2017 року до 14.07.2017 року, суму боргу в розмірі 80 000,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 12,5% (рішення НБУ від 25.05.2017 року №318-рш), складає 1 589,04 грн.,

а разом 6 844,94 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Крім стягнення пені, позивач просив суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від суми неналежно виконаного зобовязання в сумі 32 000,00 грн. та штраф за прострочення передачі орендованих приміщень у сумі 341 333,33 грн.

Представник відповідача заперечував проти стягнення з відповідача вищевказаних штрафів, вважав, що вони за своєю правовою природою є пенею.

Доводи представника відповідача спростовуються, у звязку з наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Як вже було зазначено, відповідно до п. 9.2.1 договору, за порушення строків сплати орендованої плати та інших платежів згідно з п. 3.2 та п. 3.4 за договором, відповідач сплачує на користь позивача за первісним позовом пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення. У разі прострочення понад 15 днів додатково до пені сплачує штраф у розмірі 10% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Нарахування неустойки здійснюється протягом всього строку прострочення незалежно від його тривалості та за погодженням сторін строк позовної давності для стягнення неустойки встановлюється тривалістю три роки. Не зважаючи на строк прострочення оплати, крім пені та штрафу відповідач сплачує 3% річних від простроченої суми.

Згідно з п. 9.2.3 договору, у разі прострочення передачі обєкта, відповідач зобовязаний сплатити штрафні санкції у розмірі орендної плати, яка визначається пропорційно кількості днів прострочення.

Так, вищевказаними пунктами договору встановлено відповідальність за неналежне виконання відповідачем зобовязання щодо передачі обєкта оренди та прострочення сплати орендних платежів більше, ніж на 15 днів.

Судом встановлено, що прострочення відповідачем зобов'язання по сплаті орендної плати за лютий 2017 року в період з 16.02.2017 року до 20.03.2017 року становить 33 дні, за березень 2017 року в період з 16.03.2017 року до 06.04.2017 року становить 22 дні, за квітень 2017 року в період 16.04.2017 року до 09.05.2017 року становить 24 дні, за червень 2017 року в період з 16.06.2017 року до 14.07.2017 року становить 29 днів.

Так, прострочення відповідачем сплати орендної плати становить більше, ніж 15 днів, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 32 000,00 грн. штрафу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Судом також встановлено, що відповідач орендовані приміщення позивачу не повернув та продовжив ними користуватись, хоча був повідомлений належним чином про припинення дії договору оренди, тому вимога про стягнення 341 333,33 грн. штрафу за прострочення передачі орендованих приміщень є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 3 198,16 грн., та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 7 475,82 грн.

Представник відповідача проти стягнення трьох процентів річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, заперечував, послався на те, право власності позивача на орендоване майно скасоване.

Доводи представника відповідача спростовуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №112397376, з яких вбачається, що станом на 31 січня 2018 року власником орендованого майна є позивач.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Три проценти річних, враховуючи період заборгованості:

за лютий 2017 року з:

16.02.2017 року до 20.03.2017 року, складає 33 дня, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 216,99 грн.;

21.03.2017 року до 06.04.2017 року, складає 17 днів, тому три проценти річних від суми 15 946,21 грн. становлять 22,28 грн.;

за березень 2017 року з:

16.03.2017 року до 06.04.2017 року, складає 22 дня, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 144,66 грн.;

за квітень 2017 року з:

16.04.2017 року до 10.05.2017 року, складає 25 днів, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 164,38 грн.;

за травень 2017 року з:

16.05.2017 року до 23.05.2017 року, складає 26 днів, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 52,60 грн.;

за червень 2017 року з:

16.05.2017 року до 14.07.2017 року, складає 25 днів, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 190,68 грн.;

за липень 2017 року з:

15.07.2017 року до 27.11.2017 року, складає 136 днів, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 894,25 грн.;

за серпень 2017 року з:

16.08.2017 року до 27.11.2017 року, складає 104 дні, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 683,84 грн.;

за вересень 2017 року з:

16.09.2017 року до 27.11.2017 року, складає 73 дні, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 480,00 грн.;

за жовтень 2017 року з:

16.10.2017 року до 27.11.2017 року, складає 43 дні, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 282,74 грн.;

за листопад 2017 року з:

16.11.2017 року до 27.11.2017 року, складає 12 днів, тому три проценти річних від суми 80 000,00 грн. становлять 78,90 грн.,

а разом 3 211,32 грн. (за розрахунком суду).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем три проценти річних визначені в розмірі 3 198,16 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції:

за лютий 2017 року:

в період з 16.02.2017 року до 20.03.2017 року: в лютому 2017 року 101,0% (УК №47 від 11.03.2017 року), від суми 80 000,00 грн., складає 1 440,00 грн.;

за липень 2017 року:

в період з 15.07.2017 року до 27.11.2017 року: в серпні 2017 року 99,9% (УК №169 від 12.09.2017 року); вересні 102,0% (УК №191 від 11.10.2017 року); жовтні 101,2%(УК №212 від 10.11.2017 року); листопаді 100,9% (УК №234 від 12.12.2017 року), від суми 80 000,00 грн., складає 3 200,00 грн.;

за серпень 2017 року:

в період з 16.08.2017 року до 27.11.2017 року: в вересні 2017 року 102,0% (УК №191 від 11.10.2017 року); жовтні 101,2%(УК №212 від 10.11.2017 року); листопаді 100,9% (УК №234 від 12.12.2017 року), від суми 80 000,00 грн., складає 3 280,00 грн.;

за вересень 2017 року:

в період з 16.09.2017 року до 27.11.2017 року: в жовтні 2017 року 101,2%(УК №212 від 10.11.2017 року); листопаді 100,9% (УК №234 від 12.12.2017 року), від суми 80 000,00 грн., складає 1 680,00 грн.;

а разом 9 600,00 грн. (за розрахунком суду).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, визначена в розмірі 7 475,82 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Також, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідача з нежитлових приміщень.

Як вже було встановлено судом, між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди №02/13 від 01.11.2013 року (далі договір оренди).

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до п. 2.1 договору, строк оренди за даним договором починається від дати підписання сторонами акту приймання передачі приміщення, та продовжується протягом 35 ти (тридцяти пяти місяців) місяців (надалі строк оренди).

Пунктом 2.2 договору встановлено, що позивач передає приміщення відповідачу протягом 5-ти днів після підписання сторонами цього договору, про що складається акт приймання передачі приміщення. Технічний стан та інші характеристики приміщення, що орендується, фіксуються в акті приймання передачі. Передача приміщення здійснюється уповноваженими представниками сторін. Приміщення вважається переданим в оренду і починається нарахування орендної плати з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання передачі.

01 вересня 2015 року сторонами підписано додаткову угоду №2 до договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року (далі додаткова угода №2), відповідно до якої, сторони дійшли згоди про зміну п. 8.2 договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року (надалі договір) та викладення його в наступній редакції: "п. 8.2 До 31 грудня 2016 року припинення дії договору можливо тільки за взаємною згодою сторін. Починаючи з 1 січня 2017 року відповідач та позивач мають право в односторонньому порядку відмовитись від цього договору, письмово попередивши про це іншу сторону в строк не менше ніж за 6 (шість) місяців. У разі відмови однієї із сторін від договору, договір є розірваним з дати визначеної в повідомленні, підписання окремої додаткової угоди про припинення не обовязкове".

03 січня 2017 року позивач листом №62/01 повідомив відповідача про відмову від договору та просив відповідача звільнити орендовані приміщення.

Відповідач проти задоволення вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення заперечував, вважав її необґрунтованою, у звязку з наступними обставинами.

25 липня 2017 року відповідачем був отриманий лист вимога від споживчого товариства "КРОКУС" (далі - третя особа 1), в якому третя особа 1 повідомила відповідача про те, що, відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду в справі №911/3871/16 від 12.07.2017 року (далі - постанова суду від 12.07.2017 року), визнано право власності на обєкти нерухомого майна, а саме: бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м.; бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м, за Київською обласною спілкою споживчих товариств (далі - третя особа 3). У звязку з цим, третя особа 1 просила відповідача передати орендовані приміщення їй з метою збереження та подальшої передачі третій особі 3.

25 липня 2017 року між відповідачем та третьою особою 1 був підписаний акт приймання передачі нерухомого майна (на виконання листа вимоги від 25.07.2017 року), відповідно до якого відповідач передав, а третя особа 1 прийняла нежитлові приміщення, а саме: бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м.; бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м, розташовані за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Богунська, 22.

17 серпня 2017 року на адресу відповідача надійшов лист - вимога від споживчого товариства "ТРАНЗИТ 2008" (далі - третя особа 2), в якому третя особа 2 повідомила відповідача про те, що право власності позивача на адмінбудівлю заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м., адмінбудівлю АТП, загальною площею 202,6 кв.м., та яйцесклад, загальною площею 265,4 кв.м., скасовано на підставі рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно КП "Добробут" Литвинівської сільської ради Київської області №36625957, №36625671, №36624057. У звязку з цим, третя особа 2 просила відповідача передати вищевказані приміщення їй з метою збереження.

17 серпня 2017 року між відповідачем та третьою особою 2 був підписаний акт приймання передачі нерухомого майна (на виконання листа вимоги від 17.08.2017 року), згідно з яким відповідач передав, а третя особа 2 прийняла нежитлові приміщення, а саме адмінбудівлю заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м., адмінбудівлю АТП, загальною площею 202,6 кв.м., та яйцесклад, загальною площею 265,4 кв.м., розташовані за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Богунська, 22.

27 вересня 2017 року між відповідачем та третьою собою 3 був підписаний договір оренди №15 (далі договір оренди №15), відповідно до умов якого третя особа 3 передала, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежилі приміщення (ангар, загальною площею 538 кв.м.; склад будівельних матеріалів, загальною площею 674,4 кв.м.; бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м.; бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м.), загальною площею 2 696,60 кв.м., (далі майно), розташовані за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Богунська (ОСОБА_4), 22.

Разом з цим, судом встановлено, що Господарським судом Київської області розглядалась справа №911/3871/16 за позовом Київської обласної спілки споживчих товариств до товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ", Броварської районної спілки споживчих товариств, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, - споживчого товариства "КРОКУС", споживчого товариства "ТРАНЗИТ-2008", споживчого товариства "Лелека", про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - споживчого товариства "КРОКУС" до товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ", Броварської районної спілки споживчих товариств, Київської обласної спілки споживчих товариств, споживчого товариства "ТРАНЗИТ-2008", про визнання права власності.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.04.2017 року у задоволенні позовів Київської обласної спілки споживчих товариств та споживчого товариства "КРОКУС" відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року зазначене рішення суду було скасовано, позов Київської обласної спілки споживчих товариств задоволено повністю, у задоволенні позову споживчого товариства "КРОКУС" відмовлено повністю. Постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2017 року рішення Господарського суду Київської області від 27.04.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

15 січня 2018 року рішенням Господарського суду Київської області №911/3871/16 у задоволенні позову Київської обласної спілки споживчих товариств відмовлено повністю. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - споживчого товариства "КРОКУС", відмовлено повністю.

Так, посилання представника відповідача на набуття третьою особою 3 права власності на бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м., та бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м., є безпідставними.

Отже, за твердженнями представника відповідача, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні вищевказаним майном є необґрунтованими, оскільки адмінбудівля заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м., адмінбудівля АТП, загальною площею 202,6 кв.м. та яйцесклад, загальною площею 265,4 кв.м., передані відповідачем третій особі 2, відповідно до акта приймання передачі нерухомого майна (на виконання листа вимоги від 17.08.2017 року), за користування відповідачем боксами АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м. та бойнею новою, загальною площею 415,9 кв.м., відповідачем сплачується орендна плата третій особі 3, а шкіряний склад, загальною площею 181,3 кв.м. та бойня стара, загальною площею 322,5 кв.м., демонтовані.

Доводи представника відповідача спростовуються, у звязку з наступним.

Статтею 188 Господарського кодексу України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Документів, що підтверджували б припинення правовідносин відповідача з позивачем, що виникли на підставі договору оренди, у встановленому законом порядку або підтверджували б звернення відповідача до позивача з вимогою про розірвання договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року, суду не надано, тому відповідач залишається відповідальним перед позивачем за належне виконання умов договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року, у тому числі, повернення позивачу орендованих приміщень.

Згідно з ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до 2 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно з ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до п. 2.3 договору, після закінчення або дострокового припинення строку оренди відповідач протягом 5-ти днів повертає позивачу приміщення за актом приймання передачі (повернення) приміщень, у стані, не гіршому від того, в якому приміщення перебували на дату отримання їх у користування відповідачем, враховуючи нормальний знос протягом строку оренди. Позивач та відповідач спільно перевіряють приміщення на предмет будь-якого пошкодження, заподіяного не внаслідок нормального зносу. З моменту підписання акту приймання передачі (повернення) приміщень, припиняється нарахування орендної плати та інших платежів.

Судом встановлено, що 13 січня 2017 року відповідач отримав лист №62/01 від 03.01.2017 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу.

Так, договір оренди припинив свою дію 13.07.2017 року і відповідач був зобовязаний повернути приміщення позивачу не пізніше 19.07.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності позивача на нежитлові приміщення, передані в оренду відповідачу, підтверджується наступними документами, копії яких долучені до матеріалів справи, а саме: договорами купівлі продажу від 06.06.2013 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №, №, №, №, №, № та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №112397376.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У листопаді 1950 року була прийнята Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), яка згодом була доповнена відповідними приписами щодо захисту прав на майно, а саме, - стаття 1 "Захист власності" (Ргоїесііоп оЈ ргорегіу) Першого протоколу (надалі - Перший протокол), який був підписаний у березні 1952 року.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Україна ратифікувала Конвенцію 17.07.1997 року (Законом України №475/97-ВР, із заявами та застереженнями) і вона набула чинності для України 11.09.1997 року. Таким чином, Конвенція, поряд із іншими нормативно-правовими актами, є частиною українського законодавства, а її приписи та гарантії, як норми прямої дії, відіграють істотну роль у національному праві, зокрема, при вирішення спорів різноманітного характеру.

В Україні було визнано обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції (ст. 1 Закону України №475/97-ВР).

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «Еаз1//Ґе8І: АНіапсе Ьітіїесі» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Аналогічні приписи щодо захисту права власності містить і національне законодавство України.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Частиною 1 ст. 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, фактично передбачає покладення на відповідача обов'язку припинити дію, яка порушує право, та можливе лише щодо триваючого правопорушення.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

Так, позивач фактично вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що знаходиться у його повному господарському віданні, шляхом виселення, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Судом встановлено, що позивачем дотримано порядок розірвання договору та повідомлено відповідача про припинення договору оренди.

Відтак, відповідач зобовязаний повернути належні позивачу на праві власності обєкти нерухомого майна, що були йому передані на виконання умов договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року, а саме: яйцесклад, загальною площею 265,4 кв.м.; бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м.; бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м.; адмінбудівлю заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м.; адмінбудівлю АТП, загальною площею 202,6 кв.м.; шкіряний склад, загальною площею 181,3 кв.м.; бойню стару, загальною площею 322,5 кв.м., розташовані за адресою: місто Бровари, вулиця Богунська, 22 (ОСОБА_4, 22).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

27 грудня 2017 року ухвалою Господарського суду Київської області прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (далі позивач за зустрічним позовом) до товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" (далі відповідач за зустрічним позовом) про визнання недійсним договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом послався на те, що під час укладення між сторонами договору оренди, відповідач за зустрічним позовом ввів його в оману щодо власника майна, переданого в оренду відповідачу за первісним позовом.

Крім цього, позивач за зустрічним позовом послався на те, що під час укладення 06 червня 2013 року договорів купівлі продажу: яйцескладу, загальною площею 265,4 кв.м; бойні нової, загальною площею 415,9 кв.м; бойні старої, загальною площею 322,5 кв.м, між відповідачем за зустрічним позовом та споживчим товариством "Лелека" не було дотримано істотних умов договору, вважав вищевказані договори купівлі продажу неукладеними.

На думку представника позивача за зустрічним позовом, у відповідача за зустрічним позовом відсутнє право власності на майно, передане в оренду позивачу за зустрічним позовом, у звязку з чим, просив суд визнати недійсним договір оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

Доводи представника позивача за зустрічним позовом спростовуються, у звязку з наступним.

01 листопада 2013 року між відповідачем за зустрічним позовом та позивачем за зустрічним позовом був укладений договір оренди №02/13 від 01.11.2013 року (далі договір оренди), згідно з умовами якого позивач за первісним позовом передав, а відповідач за первісним позовом прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення (яйцесклад, загальною площею 265,4 кв.м., бойню нову, загальною площею 415,9 кв.м., бокси АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м., адмінбудівлю заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м., адмінбудівлю АТП, загальною площею 202,6 кв.м., шкіряний склад, загальною площею 181,3 кв.м., бойню стару, загальною площею 322,5 кв.м.), загальною площею 2 525,7 м.кв., розташовані за адресою: місто Бровари, вулиця Богунська, 22 (ОСОБА_4, 22) (далі майно).

Відповідно до п. 1.2 договору, приміщення, що орендуються, знаходяться у власності відповідача за зустрічним позовом, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: № запису про право власності 1212818 реєстраційний № обєкта нерухомого майна НОМЕР_1; № запису про право власності 1212951 реєстраційний № обєкта нерухомого майна НОМЕР_2; № запису про право власності 1228205 реєстраційний № обєкта нерухомого майна НОМЕР_3; № запису про право власності 1227622 реєстраційний № обєкта нерухомого майна НОМЕР_4; № запису про право власності 1228662 реєстраційний № обєкта нерухомого майна НОМЕР_5; № запису про право власності 1226963 реєстраційний № обєкта нерухомого майна НОМЕР_6; № запису про право власності 1213020 реєстраційний № обєкта нерухомого майна НОМЕР_7. Загальна балансова вартість приміщення на момент підписання основного договору оренди становить 275 478,60 грн. (двісті сімдесят пять тисяч чотириста сімдесят вісім) грн. 60 коп. Позивач за зустрічним позовом має право використовувати приміщення, відповідно до умов, викладених у цьому договорі, для здійснення роботи автомобільного підприємства згідно видів діяльності, передбачених статутом ТОВ "Автокар 777", на ведення якої позивач за зустрічним позовом має право, протягом строку оренди, який зазначений у п. 2.1 даного договору. Позивач за зустрічним позовом не має права використовувати приміщення в господарській діяльності, яка прямо заборонена законами України або є небезпечною. Всю відповідальність перед контролюючими органами та третіми особами за здійснення господарської діяльності несе позивач за зустрічним позовом.

На виконання умов договору, позивач за первісним позовом передав відповідачу за первісним позовом в оренду приміщення, що підтверджується актом приймання-передачі обєкту нерухомості у відповідності до договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

02 лютого 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача за зустрічним позовом подав відзив на зустрічний позов від 01.02.2018 року, в якому послався на те, що на момент укладення договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року і по теперішній час власником орендованого позивачем за зустрічним позовом майна є відповідач за зустрічним позовом, а обставини, на які послався представник позивача за зустрічним позовом, не підтверджені та не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Судом встановлено, що право власності відповідача за зустрічним позовом на нерухоме майно підтверджується договорами купівлі продажу від 06.06.2013 року та від 07.06.2013 року, укладеними між ним та споживчим товариством "Лелека". Також право власності відповідача за зустрічним позовом підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №, №, №, №, №, № та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №112397376.

Представник позивача за зустрічним позовом послався на те, що договори купівлі продажу, на підставі яких у відповідача за зустрічним позовом виникло право власності на орендовані позивачем за зустрічним позовом приміщення, є неукладеними, у звязку з тим, що у вищевказаних договорах не зазначено розмір та кадастровий номер земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Документів, що підтверджували б обставини, на які послався представник відповідача, суду надано не було.

Так, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача за зустрічним позовом про визнання договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року недійсним є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 41, ст. 124 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, п. 1 ч. 4 ст. 179, ст. 188, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 216, ст. 218, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232, ч. ч. 1, 6 ст. 283, ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 391, ст. 525, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 549, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ч. 3 ст. 651, ч. 2 ст. 653, ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 760, ч. 1 ст. 761, ч. ч. 1, 5 ст. 762, ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, ст. 2, ч. 1, ч. 2 ст. 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 11, ст. ст. 12 - 15, ст. 18, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ч. 1 ст. 79, ст. 86, п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ст. 236, ч. 2 ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задоволити частково первісний позов товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" до товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з нежитлових приміщень та стягнення заборгованості у сумі 871 031,98 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (01042, місто Київ, вулиця Івана Кудрі, будинок 12, офіс 5, ідентифікаційний код 36303499) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" (04112, місто Київ, вулиця Грекова, будинок 12, ідентифікаційний код 38690374) основний борг у сумі 480 000,00 грн. (чотириста вісімдесят тисяч грн. 00 коп.); пеню у сумі 6 844,94 грн. (шість тисяч вісімсот сорок чотири грн. 94 коп.); три проценти річних у сумі 3 198,16 грн. (три тисячі сто девяносто вісім грн. 16 коп.); суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 7 475,82 грн. (сім тисяч чотириста сімдесят пять грн. 82 коп.); штраф за неналежне виконання зобов'язання у сумі 32 000,00 грн. (тридцять дві тисячі грн. 00 коп.); штраф за прострочення передачі обєкту оренди у сумі 341 333,33 грн. (триста сорок одна тисяча триста тридцять три грн. 33 коп.); витрат на сплату судового збору у сумі 13 062,78 грн. (тринадцять тисяч шістдесят дві грн. 78 коп.).

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (01042, місто Київ, вулиця Івана Кудрі, будинок 12, офіс 5, ідентифікаційний код 36303499) усунути перешкоди у здійсненні права користування нерухомим майном товариством з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" (04112, місто Київ, вулиця Грекова, будинок 12, ідентифікаційний код 38690374) шляхом виселення товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (01042, місто Київ, вулиця Івана Кудрі, будинок 12, офіс 5, ідентифікаційний код 36303499) з нежитлових приміщень, а саме: яйцесклада, загальною площею 265,4 кв.м.; бойні нової, загальною площею 415,9 кв.м.; боксів АТП, загальною площею 1 068,3 кв.м.; адмінбудівлі заготконтори, загальною площею 69,7 кв.м.; адмінбудівлі АТП, загальною площею 202,6 кв.м.; шкіряного складу, загальною площею 181,3 кв.м.; бойні старої, загальною площею 322,5 кв.м., розташовані за адресою: місто Бровари, вулиця Богунська, 22 (ОСОБА_4, 22).

Відмовити в іншій частині первісного позову.

Відмовити повністю у зустрічному позові товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОКАР - 777" (01042, місто Київ, вулиця Івана Кудрі, будинок 12, офіс 5, ідентифікаційний код 36303499) до товариства з обмеженою відповідальністю "СОНЯЧНИЙ КВАРТАЛ" (04112, місто Київ, вулиця Грекова, будинок 12, ідентифікаційний код 38690374) про визнання недійсним договору оренди №02/13 від 01.11.2013 року.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 11.06.2018 року.

Суддя С. Грабець