ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/18071/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняк В.Я. - головуючий, Білоус В.В., Катеринчук Л.Й.

за участі секретаря судового засідання Співака С.В.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті"

представник позивача - Руденко А.О., адвокат (ордер від 16.04.2018),

відповідач 1 - Міністерство юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби,

представник відповідача - не з'явився,

відповідач 2 - Приватне підприємство "Київська оціночна група",

представник відповідача - не з'явився,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_5,

представник третьої особи - ОСОБА_6 (довіреність №99 від 13.07.2016),

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті"

на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017

у складі судді: Турчин С.О.

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018

у складі колегії суддів: Разіної Т.І. (головуючий), Чорної Л.В., Яковлєва М.Л.

у справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті"

до

1) Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби

2) Приватного підприємства "Київська оціночна група"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_5

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті" (далі - ТОВ "Аверс-Сіті", позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби та приватного підприємства "Київська оціночна група" (далі - ПП "Київська оціночна група", відповідач 2) про визнання недійсним Договору на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314 укладеного між Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ПП "Київська оціночна група" з моменту його укладення.

В обґрунтування заявлених вимог, ТОВ "Аверс-Сіті" вказувало, що Договір на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314 укладений з порушенням ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки порушує приписи ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. ст. ст. 10, 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". Крім того, позивач як на підставу недійсності вказаного договору також посилався на те, що такий договір був укладений без згоди власника майна, а ТОВ "Аверс-Сіті" не був замовником та стороною договору на проведення оцінки майна .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2. Рішенням господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 910/18071/17 у задоволенні позову ТОВ "Аверс-Сіті" відмовлено повністю.

3. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності господарського договору на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні №50162314, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2, відтак, між відповідачами відсутні майново-господарські зобов'язання, які виникають на підставі господарських договорів, тому проведення оцінки арештованого майна позивача здійснюється у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження" та підставою для проведення оцінки є постанова державного виконавця.

Відмова у задоволенні поданого третьою особою клопотання про припинення провадження в справі № 910/18071/17 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України мотивована тим, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314 з підстав невідповідності останнього нормам законодавства та порушенням ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України.

4. Під час розгляду даної справи, судом першої інстанції встановлено.

4.1. 16.02.2016 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В.О. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 50162314 з примусового виконання виконавчого листа № 367/7827/14-ц від 22.01.2016, виданого Ірпінським міським судом Київської області про стягнення з ТОВ "Аверс-Сіті" на користь ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 15 583 877,82 грн.

4.2. Постановами державного виконавця від 26.07.2016 та від 27.07.2016 у виконавчому провадженні № 50162314 накладено арешт на майно боржника (ТОВ "Аверс-Сіті") та оголошено заборону на його відчуження за переліком у межах суми звернення стягнення 15 587 531,82 грн.

4.3. 08.09.2016 державним виконавцем прийнято постанову про призначення експерта, якою, на підставі ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження", призначено Приватне підприємство "Київська оціночна група" (далі - ПП "Київська оціночна група") в особі Іщенка Олега Сергійовича, експертом. Експерту приписано надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна (акт оцінки майна) з питань оцінки описаного майна щодо початкової його вартості для подальшої реалізації на конкурсних засадах (аукціон, прилюдні торги), тощо.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

5. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 апеляційні скарги ТОВ "Аверс-Сіті" та ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 910/18071/17 залишено без змін.

6. При цьому, апеляційний господарський суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вказав на те, що, оскільки між відповідачем 1 та відповідачем 2 господарського договору не існує, то будь-які посилання/аргументи заявника апеляційної скарги (ТОВ "Аверс-Сіті") про те, що такий договір (неіснуючий договір) порушує приписи актів цивільного законодавства, у розумінні ч. 1 ст. 203 ЦК України є неспроможними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 14.12.2017 та постановою апеляційного суду від 03.04.2018 у справі №910/18071/17, ТОВ "Аверс-Сіті" звернулося з касаційною скаргою про скасування оскаржених судових актів, з вимогою прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314.

КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ

8. Ухвалою від 21.05.2018 Верховний Суд, у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняк В.Я. (головуючий), Катеринчук Л.Й., Пєсков В.Г. (визначеній за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, Протокол від 10.05.2018), прийняв справу № 910/18071/17 господарського суду міста Києва до провадження; відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Аверс-Сіті" на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 у справі № 910/18071/17; призначив розгляд справи на 14.06.2018, про що повідомлено учасників справи.

9. 11.06.2018 до Верховного Суду від третьої особи надійшов Відзив на касаційну скаргу позивача, з запереченнями проти вимог та доводів скаржника.

10. Автоматизованою системою документообігу суду, за розпорядженням Заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 13.06.2018 №1220, у зв'язку з відпусткою судді Пєскова В.Г., для розгляду справи № 910/18071/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Білоус В.В., суддя - Катеринчук Л.Й. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2018).

11. Ухвалою Верховного Суду від 14.06.2018, у визначеному складі колегії суддів, справу № 910/18071/17 господарського суду міста Києва за касаційною скаргою ТОВ "Аверс-Сіті" на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 прийнято до провадження, вирішено розглянути касаційну скаргу у раніше призначену дату (14.06.2018).

12. У судовому засіданні 14.06.2018 оголошено перерву до 19.06.2018, про що прийнято відповідну ухвалу та представників учасників судового процесу, які були присутні в судовому засіданні, повідомлено під розписку (в матеріалах справи).

13. Представник ТОВ "Аверс-Сіті", в засіданні суду касаційної інстанції, повністю підтримав вимоги касаційної скарги, з підстав наведених у ній; просив Касаційний господарський суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 у справі № 910/18071/17, прийняти нове судове рішення яким визнати недійсним Договір на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314.

14. Представник третьої особи, ОСОБА_5, в судовому засіданні проти вимог та доводів скаржника заперечив з підстав наведених у Відзиві на касаційну скаргу, просив Суд рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 у справі № 910/18071/17 залишити без змін.

15. Інші учасники провадження у справі у судове засідання повноважених представників не направили. Про дату, час та місце розгляду касаційної скарги учасники справи були повідомлені належним чином. Оскільки, явка представників сторін не була визнана обов'язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю повноважних представників учасників судового процесу, які не з'явились.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи скаржника (ТОВ "Аверс-Сіті")

16. В касаційній скарзі, скаржник посилався на те, що судами попередніх інстанцій було неправильно надано оцінку ч.1 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", не було надано належної оцінки Положенню про відділ примусового виконання рішень.

17. Скаржник доводив, що спірний договір укладено з порушенням п.п. 1, 2, 4 ст. 203 ЦК, порушує ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" та ст.ст. 7, 10, 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Доводи інших учасників справи

18. Представник третьої особи в судовому засіданні доводив, що державним виконавцем не були порушені норми Законів України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та "Про виконавче провадження".

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

19. Конституція України

Стаття 129 встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Стаття 124 регламентує, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

20. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 6

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001 зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

21. Господарський процесуальний кодекс України (далі -ГПК України), в редакції Кодексу №1798-ХІІ від 06.11.1991

Згідно зі ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За приписами ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов'язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів; 4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю); 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; 7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України; 8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство; 9) справи у спорах, підвідомчих господарським судам, щодо порушення прав інтелектуальної власності з використанням мережі Інтернет.

Статтею 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо:

1) спір не підлягає вирішенню в господарських судах України;

11) відсутній предмет спору;

2) є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом;

5) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду;

6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

У випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Про припинення провадження у справі виноситься ухвала, в якій мають бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету, а також можуть бути розв'язані питання про стягнення штрафів, передбачених у пунктах 4 і 5 частини другої статті 83 цього Кодексу.

22. Господарський процесуальний кодекс України (далі -ГПК України), в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017

З 15.12.2017 набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 03.10.2017р. № 2147-VIII.

Приписами пп. 9 п. 1 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов'язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов'язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов'язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

Статтею 231 ГПК України, встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо:

1) спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;

2) відсутній предмет спору;

3) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу;

4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

5) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;

6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

23. Закон України "Про виконавче провадження", в редакції Закону від 21.04.1999 № 606-XIV

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 11 вказаного Закону, Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, поліцейських, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання.

Статтею 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що Для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань,

державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання.

Як експерт або спеціаліст може бути запрошена будь-яка дієздатна особа, яка має необхідні знання, кваліфікацію та досвід роботи у відповідній галузі.

Експерт або спеціаліст зобов'язаний надати письмовий висновок, а суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання - письмовий звіт з питань, що містяться в постанові державного виконавця, а також надати усні рекомендації щодо дій, які виконуються за його присутності.

Експерт, спеціаліст і суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання мають право на винагороду за надані ними послуги. Розмір винагороди визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Винагорода та інші витрати, зумовлені проведенням експертизи, наданням висновку спеціаліста або звіту суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання належать до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

За відмову без поважних причин від надання висновку чи за надання висновку, що містить завідомо неправдиві відомості, експерт несе кримінальну відповідальність, про що він має бути попереджений державним виконавцем. Збитки, завдані сторонам внаслідок видачі такого висновку, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. За недостовірну чи необ'єктивну оцінку майна суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання

несе відповідальність у порядку, встановленому законом, а оцінювач - кримінальну відповідальність, про що він має бути попереджений державним виконавцем.

Копії постанови державного виконавця про призначення у виконавчому провадженні експерта, спеціаліста або суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання надсилаються сторонам у триденний строк з дня її винесення.

За приписами ст. 58 Закону, визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та

річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення

оцінки майна. Витрати, пов'язані з призначенням суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, несе сторона, яка оспорює вартість майна, визначену державним виконавцем.

Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості

чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем.

У разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають

право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Згідно ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

24. Відповідно до ст. 300 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Предметом позову, в даному випадку, є визнання недійсним Договору на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314, укладеного між Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ПП "Київська оціночна група" з моменту його укладення.

За ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону станом на момент прийняття Постанови про призначення експерта від 08.09.2016), державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України", оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

За змістом ч.ч. 1 - 3 ст. 11 цього Закону, договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім. Під час укладання багатостороннього договору крім замовника оцінки стороною договору може виступати особа-платник, якщо оплату послуг суб'єкта оціночної діяльності здійснює інша особа, а не замовник. У цьому випадку на платника як сторону договору поширюються обмеження, зазначені в статті 8 цього Закону.

Замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Сторони договору на проведення оцінки майна (замовник, платник) мають право вільного вибору суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання за умови виконання вимог, встановлених статтями 8 та 9 цього Закону.

Істотними умовами договору на проведення оцінки майна є: зазначення майна, що підлягає оцінці; мета, з якою проводиться оцінка; вид вартості майна, що підлягає визначенню; дата оцінки; строк виконання робіт з оцінки майна; розмір і порядок оплати робіт; права та обов'язки сторін договору; умови забезпечення конфіденційності результатів оцінки, інформації, використаної під час її виконання; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; порядок вирішення спорів, які можуть виникнути під час проведення оцінки та прийняття замовником її результатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440 затверджено Національний стандарт N 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав (далі - Стандарт) який, згідно з пунктом 1 цього Стандарту, є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

За змістом пункту 50 Стандарту, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється: ознайомлення з об'єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка; визначення бази оцінки; подання замовнику пропозицій стосовно істотних умов договору на проведення оцінки.

Згідно з пунктом 51 Стандарту незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об'єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об'єкта оцінки та пов'язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об'єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об'єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Відповідно до ч.1 ст. 1 ГПК України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (ч.1 ст. 2 ГПК України (у згаданій редакції)).

Підвідомчість господарських справ установлено ст. 12 ГПК України (у вказаній редакції), зміст якої наведено у п. 21 цієї постанови.

Господарський процесуальний кодекс України (ст. 20), в редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом, також визначає перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів (зміст наведений у п. 20 цієї постанови).

Аналізуючи наведені норми, слід вказати на те, що господарський спір підвідомчій господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше: господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського та цивільного законодавства, і, по-друге: спору про право, що виникає з відповідних правовідносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" від 24.10.2011 №10).

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ст. 2 Господарського кодексу України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Поняття та види суб'єктів господарювання наведені також в ст.55 Господарського кодексу України.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Діяльність негосподарюючих суб'єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб'єктів.

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб'єкта господарювання, та відносини суб'єкта господарювання з його структурними підрозділами (ст. 3 Господарського кодексу України).

Також главами 4 та 5 Господарського кодексу унормовано підстави, суб'єкти та порядок здійснення господарської комерційної (підприємництво) та господарської некомерційної діяльності, зокрема, ч.3 ст.52 встановлено, що не можуть здійснювати некомерційну господарську діяльність органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи.

Господарські суди попередніх інстанцій, встановивши під час розгляду даної справи відсутність доказів укладення Договору на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314, дійшли висновку про відсутність між Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ПП "Київська оціночна група", як суб'єктом оціночної діяльності, майново-господарських зобов'язань, які виникають на підставі господарських договорів.

При цьому, вказали на те, що проведення оцінки арештованого майна позивача здійснюється у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження" та підставою для проведення оцінки є постанова державного виконавця.

Поряд з цим, відсутність оскарженого договору, нормативне обґрунтування заявлених ТОВ "Аверс-Сіті" вимог, суть та характер спірних правовідносин (які за предметною ознакою не є господарськими), вказують на те, що в даному випадку предметом спору є дії та бездіяльність органів виконавчої служби під час вчинення виконавчих дій, зокрема, щодо оцінки майна боржника, у виконавчому провадженні № 50162314.

Вказані рішення, дії чи бездіяльність виконавців чи посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ у порядку передбаченому законом (ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження").

Рішення у справі № 367/7827/14-ц, за результатами якої видано виконавчий документ, прийнято Ірпінським міським судом Київської області про стягнення з ТОВ "Аверс-Сіті" на користь ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 15 583 877,82 грн.

На час звернення з позовом порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавців чи посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, прийнятого у цивільній справі, було встановлено розділом VII "Судовий контроль за виконанням судових рішень" Цивільного процесуального кодексу України в редакції до 15.12.2017.

На момент перегляду рішення господарського суду м. Києва від 14.12.2017 в апеляційному порядку апеляційним господарським судом діяв Цивільний процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", розділом VII якого унормовано порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.

Отже, дійшовши вірного висновку про відсутність між Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ПП "Київська оціночна група" господарських відносин, та за встановленої відсутності складових елементів, що визначають підсудність справ господарському суд, виходячи лише з вимог позивача та його посилань на приписи ст.ст. 203, 215 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо належності даного спору до юрисдикції господарських судів.

Таким чином, належним способом захисту прав і інтересів ТОВ "Аверс-Сіті" є звернення з скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців чи посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ в порядку ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" та розділу VII Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Також не виключена можливість звернення заінтересованої сторони з позовом до суду про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів та акта про реалізацію з електронних торгів нерухомого майна.

В такому випадку юрисдикційність справи про оскарження електронних торгів визначається з огляду на склад правочину (Висновок щодо застосування норми права, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 725/3212/16-ц)

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" від 03.04.2008р. (заява №3236/03), "Рябих проти Росії" від 03.12.2003р. (заява №52854/99), "Нєлюбін проти Росії" від 02.11.2006р. (заява №14502/04)), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

За приписами п.5) ч. 1 ст. 308 ГПК України, суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до ст. 313 ГПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про скасування рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 у справі № 910/18071/17 та закриття провадження у цій справі.

Крім, того, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає про відсутність підстав для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, встановлених ч.6 ст.302 ГПК України, оскільки судові рішення, що переглядаються, оскаржені в касаційному порядку не з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

В. Судові витрати

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 241, 300, 301, 308, 313, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 у справі № 910/18071/17 скасувати.

3. Провадження у справі № 910/18071/17 закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді В.В. Білоус

Л.Й. Катеринчук