ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 915/1622/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Ткач І.В.,

судді: Мамалуй О.О., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,

представники учасників справи:

позивача - Куліченко Д.О.,

відповідача-1 - не з'явився,

відповідача-2 - не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Громадської організації інвалідів "БЛАГОВЕСТ"

на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2017

(головуючий - Мишкіна М.А., судді Будішевська Л.О., Таран С.В.)

та рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017

(суддя Олейняш Е.М.)

у справі № 915/1622/16

за позовом Приватного проектно-будівельного малого підприємства "ІНТЕРВАЛ"

до 1. Громадської організації інвалідів "БЛАГОВЕСТ",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "БОГЕЛ-М"

про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У грудні 2016 року Приватне проектно-будівельне мале підприємство "ІНТЕРВАЛ" (далі - ППБМП "ІНТЕРВАЛ") звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Громадської організації інвалідів "БЛАГОВЕСТ" (далі - ГОІ "БЛАГОВЕСТ"), Товариства з обмеженою відповідальністю "БОГЕЛ-М" (далі - ТОВ "БОГЕЛ-М"), в якому просило суд:

- визнати недійсним договір №5/3 від 15.08.2005, укладений ППБМП "ІНТЕРВАЛ" та ТОВ "БОГЕЛ-М";

- визнати недійсним договір відступлення права вимоги №5/ЗП від 10.03.2015, укладений ГОІ "БЛАГОВЕСТ" та ТОВ "БОГЕЛ-М".

1.2. Над думку позивача, договір №5/3 від 15.08.2005 є недійсним, оскільки в порушення ч. 2 ст. 203 ЦК України ОСОБА_2, не маючи повноважень та не маючи необхідного обсягу цивільної дієздатності, підписав від імені ППБМП "ІНТЕРВАЛ" цей договір; правочин від імені ППБМП "ІНТРЕВАЛ" вчинено ОСОБА_2 поза волею власника ППБМП "ІНТЕРВАЛ" ОСОБА_3, тобто волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, у зв'язку з чим такий правочин повинен бути визнаний недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України.

ТОВ "БОГЕЛ-М" не було здійснено жодних дій спрямованих на настання наслідків, обмовлених в договорі, під'їзна дорога не побудована та фактично відсутня, отже, договір №5/3 від 15.08.2005 не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені (ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України).

Договір № 5/ЗП від 10.03.2015 про відступлення права вимоги є недійсним, оскільки представник ТОВ "БОГЕЛ-М" (ОСОБА_4.) не мав права укладати договір відступлення прав вимоги по договору №5/3 від 15.08.2005 без письмової згоди ППБМП "ІНТЕРВАЛ". У зв'язку з недійсністю договору №5/3 від 15.08.2005 недійсним є і договір відступлення прав вимоги №5/ЗП від 10.03.2015, укладений ТОВ "БОГЕЛ-М" та ГОІ "БЛАГОВЕСТ". Крім того, на думку позивача, цей правочин є фіктивним.

1.3. Громадською організацією інвалідів "БЛАГОВЕСТ" заявлено клопотання про застосування позовної давності.

2. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. В 1992 році було створено Приватне проектно-будівельне мале підприємство "ІНТЕРВАЛ", єдиним засновником якого був ОСОБА_3.

2.2. 21.06.2004 між ТОВ "БОГЕЛ-М" в особі директора ОСОБА_5 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця корпоративне право на володіння ППБМП "ІНТЕРВАЛ", зареєстрованим Миколаївським міськвиконкомом 06.02.1992 №2014 код 13868786, а покупець приймає у володіння вищевказані права і здійснює оплату.

2.3. 01.06.2006 між ТОВ "БОГЕЛ-М" в особі директора ОСОБА_5 (продавець) та ТОВ "Аркос ЛТД" (покупець) укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав №1, відповідно до умов пунктів 1.1, 4.4 якого продавець майна - ТОВ "БОГЕЛ-М" продав, а покупець - ТОВ "АРКОС ЛТД" купив корпоративні (майнові) права володіння підприємством ППБМП "Інтервал" в кількості 100%. З моменту підписання даного договору та оформлення відповідних документів в органах реєстрації всі права та обов'язки, які випливають із корпоративних прав, переходять до покупця в повному обсязі. Договір підписано та скріплено печатками сторін.

2.4. 28.09.2006 між ТОВ "АРКОС ЛТД" та ТОВ "БУКОТ" укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав №0109К, відповідно до умов якого до ТОВ "БУКОТ" перейшли корпоративні права на підприємство "ІНТЕРВАЛ", а саме - право власності на статутний фонд підприємства, на його майно, на управління ним, отримання прибутку та активів у разі його ліквідації.

2.5. У жовтні 2005 року ОСОБА_3 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про захист корпоративних прав.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.05.2007 позовні вимоги ОСОБА_3 до ТОВ "БОГЕЛ-М", ППБМП "ІНТЕРВАЛ", ТОВ "АРКОС-ЛТД", ТОВ "БУКОТ" про захист корпоративних прав задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу корпоративних прав ППБМП "ІНТЕРВАЛ", укладений 21.06.2004 між ОСОБА_3 та ТОВ "БОГЕЛ-М". Визнано недійсним договір купівлі-продажу корпоративних прав на ППБМП "ІНТЕРВАЛ", укладений 01.06.2006 між ТОВ "БОГЕЛ-М" та ТОВ "АРКОС-ЛТД". Визнано недійсним договір №0109К купівлі-продажу корпоративних прав на ППБМП "ІНТЕРВАЛ", укладений 28.09.2006 між ТОВ "АРКОС-ЛТД" та ТОВ "БУКОТ". Повернуто ОСОБА_3 корпоративні права на ППБМП "ІНТЕРВАЛ". Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ "БОГЕЛ-М" 3 000 грн; стягнуто з ТОВ "БОГЕЛ-М" на користь ТОВ "АРКОС-ЛТД" 3 485 грн; зобов'язано ТОВ "БОГЕЛ-М" передати ТОВ "АРКОС-ЛТД" простий вексель №343 на суму 400 000 грн; стягнуто з ТОВ "АРКОС-ЛТД" на користь ТОВ "БУКОТ" 4 000 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.07.2007 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.05.2007 змінено - виключено з резолютивної частини рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.05.2007 вимогу суду повернути позивачу корпоративні права на підприємство "ІНТЕРВАЛ"; в решті рішення залишено без змін.

«

2.6. 15.08.2005 між ППБМП "ІНТЕРВАЛ" в особі директора ОСОБА_2 (замовник) та ТОВ "БОГЕЛ-М" в особі директора ОСОБА_5 (виконавець) укладено договір №5/3, відповідно до умов пунктів 1.1-1.3 якого виконавець виконує, а замовник приймає розроблений комплекс організаційно-технічних заходів з підготовки кар'єра до промислового видобутку блочного граніту Юр'ївського родовища, а також з будівництва під'їзної дороги. Об'єм організаційно-технічних заходів (ОТЗ) визначається технічним завданням (ТЗ), яке є невід'ємною частиною договору (додаток №1). Всі роботи з виробничої підготовки кар'єра виконується поетапно, у відповідності до календарного плану (КП - додаток №2) та оформлюється відповідним актом приймання-передачі виконаних робіт етапу, з відображенням переданої документації та матеріальних цінностей. До договору сторонами було складено додаток №1 "Технічне завдання" та додаток №2 "Календарний план".

10.03.2015 між ТОВ "БОГЕЛ-М" в особі ОСОБА_4 (первісний кредитор) та Громадською організацією інвалідів "БЛАГОВЕСТ" в особі голови правління ОСОБА_6 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №5/ЗП від 10.03.2015, відповідно до пунктів 1.1, 2.1 якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за договором №5/3 від 15.08.2005 зі змінами та доповненнями внесеними 30.08.2007. Цей договір укладено відповідно до ст. 512 ЦК України та вимог п 4.3 договору №5/3 від 15.08.2005 у зв'язку з невиконанням умов оплати за виконані роботи згідно двосторонніх актів.

Договори від 10.03.2015 №5/ЗП та від 15.08.2005 №5/3 оспорюються позивачем з підстав порушення вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. 13 квітня 2017 року рішенням Господарського суду Миколаївської області позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір №5/3 від 15.08.2005, укладений між ППБМП "ІНТЕРВАЛ" та ТОВ "БОГЕЛ-М"; визнано недійсним договір відступлення права вимоги №5/ЗП від 10.03.2015, укладений між ГОІ "БЛАГОВЕСТ" та ТОВ "БОГЕЛ-М". Здійснено розподіл судового збору.

3.2. 19 жовтня 2017 року постановою Одеського апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 залишено без змін.

3.3. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди виходили з того, що оспорюваний договір №5/3 від 15.08.2015 підписано від імені ППБМП "ІНТЕРВАЛ" ОСОБА_7, а договір про внесення змін від 30.08.2007 підписано від імені ППБМП "ІНТЕРВАЛ" ОСОБА_4, а від імені ТОВ "БОГЕЛ-М" - ОСОБА_5 (15.08.2005 та 30.08.2007).

Проте 21.06.2004 ТОВ "БОГЕЛ-М" в особі ОСОБА_5 придбало неіснуючі корпоративні права на ППБМП "ІНТЕРВАЛ". Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

3.3.1. Господарські суди дійшли висновку, що єдиним власником ППБМП "ІНТЕРВАЛ" з дня реєстрації, в тому числі на час укладення договору, що оспорюється, був лише ОСОБА_3, що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Проте, ОСОБА_5, знаючи про наведені обставини, вчиняючи оспорюваний правочин та підписуючи його, діяв недобросовісно та нерозумно, зокрема, достеменно знав про відсутність у ОСОБА_7 та ОСОБА_4 необхідного обсягу повноважень на вчинення правочинів та підписання документів від ППБМП "ІНТЕРВАЛ".

Враховуючи встановлення господарськими судами недійсності договору №5/3 від 15.08.2005, право вимоги за яким перейшло до нового кредитора, суди дійшли висновку про недійсність і договору відступлення права вимоги №5/ЗП від 10.03.2015, укладеного між ТОВ "БОГЕЛ-М" та ГОІ "БЛАГОВЕСТ", оскільки в силу ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а в силу ст. 512 ЦК України відступлення права вимоги можливе лише щодо передачі дійсних прав іншій особі за правочином.

3.3.2. В частині застосування позовної давності у справі господарські суди зазначили, що позовну давність позивачем не пропущено, оскільки початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати не з моменту укладення договору від 15.08.2005, а з моменту коли ОСОБА_3 (директор, який здійснював керівництво підприємством) дізнався про порушення прав та інтересів.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. 07 листопада 2017 року Громадська організація інвалідів "БЛАГОВЕСТ" подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

4.2. Скаржник обґрунтовує вимоги, що містяться у касаційній скарзі, зокрема, такими доводами:

4.2.1. Документально підтверджено, що ОСОБА_3 з липня 2004 року по 2009 рік не був власником ППБМП "ІНТЕРВАЛ", а ОСОБА_2 і ОСОБА_4 були керівниками ППБМП "ІНТЕРВАЛ" і призначалися власниками ППБМП "ІНТЕРВАЛ", які були на той час. З цього приводу проводилися необхідні державні реєстрації, що підтверджується доказами наявними у справі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій невірно застосували приписи ст. ст. 92, 97, 99, 203, 204, 215, 216 ЦК України, ст. 10, 18, 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". Надали перевагу одним доказам проігнорувавши інші.

4.2.2. Наведені обставини спростовують твердження судів про те, що власник ППБМП "ІНТЕРВАЛ" - ОСОБА_3 ніколи не змінювався і відповідна державна реєстрація не проводилася. Так само спростовується твердження про те, що ОСОБА_2 не мав повноважень на вчинення правочинів від імені ППБМП "ІНТЕРВАЛ" через відсутність відповідної державної реєстрації. Взагалі нелогічним є твердження про те, що державні реєстрації змін власника ППБМП "ІНТЕРВАЛ" ніколи не проводилися при наявності судового рішення, яким, власне, скасовані ці реєстрації.

4.2.3. На думку скаржника, судові рішення не відповідають приписам п. 3 ч. 1 ст. 84 та п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України.

4.2.4. Господарськими судами неправильно застосовано позовну давність, оскільки враховуючи, що саме позивач, тобто Приватне проектно-будівельне мале підприємство "ІНТЕРВАЛ" виступало стороною зазначеної угоди, то початок строку позовної давності у позивача має вираховуватися з дати укладення цього документу.

Судом не враховано, що законодавець пов'язує початок перебігу строку позовної давності ще й з моментом коли особа могла дізнатися про порушене право, а це трапилося відповідно до матеріалів справи у 2009 році коли ОСОБА_3 повернув у власність ППБМП "ІНТЕРВАЛ" та став його керівником. В його володінні та розпорядженні було все підприємство зі всіма укладеними договорами.

4.3. 20 березня 2018 року ППБМП "ІНТЕРВАЛ" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

4.4. Відзив мотивовано тим, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, прийнятими з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи касаційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір по справі стосується визнання недійсним договору №5/3 від 15.08.2005, укладеного ППБМП "ІНТЕРВАЛ" та ТОВ "БОГЕЛ-М"; та визнання недійсним договору відступлення права вимоги №5/ЗП від 10.03.2015, укладеного ГОІ "БЛАГОВЕСТ" та ТОВ "БОГЕЛ-М".

5.2.2. Відповідно до ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим Кодексом та іншими законами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами, в 1992 році створено Приватне проектно-будівельне мале підприємство "ІНТЕРВАЛ", єдиним засновником якого був ОСОБА_3.

Разом з тим, згідно з ч. 3 статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції, чинній станом на час спірних правовідносин) у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається або копія рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально засвідчена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально засвідчена копія документа про перехід чи передання частки учасника у статутному капіталі товариства, або нотаріально посвідчений договір про такий перехід чи передання, або рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) зі складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Так, господарські суди погоджуючись з доводами позивача про те, що єдиним власником ППБМП "ІНТЕРВАЛ" з дня реєстрації, в тому числі на час укладення договору від 15.08.2005, був лише ОСОБА_3, не встановили, чи були внесені зміни до статутних документів (реєстру) щодо власника товариства після продажу ним його корпоративних прав, та чи вносилися зміни до статутних документів після повернення ОСОБА_3 своїх корпоративних прав.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Водночас господарські суди зазначаючи про те, що договір від 15.08.2005 підписано зі сторони ППБМП "ІНТЕРВАЛ" особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, не врахували, що з часу укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу корпоративних прав від 21.06.2004 та до набрання рішенням, яким цей договір визнано недійсним, законної сили (24.07.2007) власником цього підприємства була інша особа і володіла всіма корпоративними правами на ППБМП "ІНТЕРВАЛ".

Отже, Верховний Суд вважає висновки щодо наявності підстав для визнання недійсним договору від 15.08.2005 передчасними.

5.2.3. Також Верховний Суд вважає за необхідне зауважити на такому.

В будь-якому випадку з часу набрання судовим рішенням законної сили щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав від 21.06.2004 позивач став власником ППБМП "ІНТЕРВАЛ" та йому належало 100% статутного капіталу цього товариства, тобто на підставі статті 167 Господарського кодексу України він володів всіма корпоративними правами на ППБМП "ІНТЕРВАЛ", уособлюючи його власника.

У цьому зв'язку Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що згідно приписів ч.ч. 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

5.2.4. Висновки господарських судів про те, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати не з моменту укладення договору, а з моменту, коли ОСОБА_3 дізнався про порушення прав та інтересів, є такими, що не узгоджуються нормами, які регулюють загальні засади застосування позовної давності.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п'ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами, визначені у главі 19 ЦК України.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

За змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 ЦК України, частина перша якої пов'язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов'язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Статтею 92 ЦК України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Той факт, що від імені юридичної особи виступають конкретні фізичні особи, не змінює самостійного характеру волі, поведінки і відповідальності юридичної особи за свої дії в цивільних правовідносинах.

Господарські суди зазначених вимог не врахували і не встановили момент, коли позивач довідався чи міг довідатися про порушення свого права з урахуванням тих правовідносин, які склалися між сторонами.

5.2.5. Більш того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що позовні вимоги обґрунтовані в тому числі, що поза волею власника ППБМП "ІНТЕРВАЛ" ОСОБА_3 укладено договір від 15.08.2005.

Водночас господарськими судами не надано ніякої оцінки наявним матеріалам справи, зокрема тому факту, що відповідно до реєстраційної справи позивача, 25.01.2017 ОСОБА_8 вийшов зі складу засновників ППБМП "ІНТЕРВАЛ", про що свідчить його нотаріально завірена заява.

Відповідно до зазначеної реєстраційної справи, у статуті ППБМП "ІНТЕРВАЛ (нова редакція), який затверджено рішенням загальних зборів засновників підприємства від 25.01.2017 №2, встановлено, що засновником підприємства є ОСОБА_9

Водночас, господарські суди наведені обставини не врахували і не встановили, яким чином на час вирішення цього спору по суті (13.04.2017) були порушені права ОСОБА_8 шляхом укладення договорів, що ним оспорюються і яким чином прийняття рішення у цій справі призвело до відновлення прав позивача.

Відповідно до ст.ст. 42 та 43 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) правосуддя та судочинство в господарських судах здійснюється на засадах рівності та змагальності сторін. Відхилення доводів чи заперечень будь-якої зі сторін повинно ґрунтуватися на приписах чинного законодавства.

За ст.ст. 33 та 34 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правові обставини і ті фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги.

Проте зі змісту судових рішень, ухвалених у цій справі, слідує, що суди попередніх інстанцій, всупереч вимогам ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) та ст. 86 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) не надали повну юридичну оцінку обставинам справи та не з'ясували усіх істотних для справи обставин, необхідних для правильного вирішення спору між сторонами.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні цього спору суди першої та апеляційної інстанцій не дотримались вимог статей 43, 47, 43, 84, 105 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент ухвалення відповідних судових рішень) щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суди не дослідили усі зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права.

6.2. Відповідно до частини 3 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 4 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, допущено судами першої та апеляційної інстанцій, справа має бути передана на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

6.3. Таким чином, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення, що оскаржуються, скасуванню з направленням справи на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

6.4. При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, дати належну правову оцінку всім зібраним у справі доказам в їх сукупності, звернути увагу на підстави поданого позову; з'ясувати яке саме право позивача порушується (зокрема як юридичної особи чи як єдиного власника цієї особи), або не визнається або оспорюється у зв'язку з укладенням договорів, що є предметом спору, та в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону вирішити спір з урахуванням заяви про застосування позовної давності.

7. Судові витрати

7.1. Відповідно до статті 315 Господарського процесуального кодексу України у постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

7.2. Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в даному випадку справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Громадської організації інвалідів "БЛАГОВЕСТ" задовольнити частково.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 у справі №915/1622/16 скасувати.

3. Справу №915/1622/16 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

4. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І. Ткач

Судді: О. Мамалуй

Л. Стратієнко