ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2018 р. Справа № 921/153/16-г/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля Тернопільської області, вх.№01-05/1191/18 від 17.04.2018 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018 року ( суддя Андрусик О.В. повний текст рішення виготовлено 23.02.2018 року)

у справі №921/153/16-г/13

за позовом: Теребовлянського районного споживчого товариства, м.Теребовля Тернопільської області

до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля Тернопільської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Теребовлянської міської ради, м.Теребовля Тернопільської області

про: усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 адвокат, посвідчення №3348;

від відповідача: ОСОБА_2-особисто;

від третьої особи: ОСОБА_4 представник на підставі довіреності № 02-11/4 від 07.05.2018 року;

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018 року у справі №921/153/16-г/13 позов Теребовлянського районного споживчого товариства, до відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Теребовлянської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою- задоволено повністю.

Вищенаведене рішення суду від 12.02.2018 року мотивоване безпідставністю встановлення відповідачем торгівельного кіоску на земельній ділянці позивача як належного землекористувача.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач- фізична особа - підприємець ОСОБА_2, -подав апеляційну скаргу до Львівського апеляційного господарського суду, в якій останній просить рішення господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018 року у справі №921/153/16-г/13 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Подану апеляційну скаргу апелянт мотивує тим, що в матеріалах справи наявна копія паспорта привязки тимчасової споруди ФОП ОСОБА_2 по вулиці Паращука в місті Теребовлі а не по вулиці Паращука,7 , який засвідчує право на законне розміщення належної йому споруди на території Теребовлянської міської ради.

Окрім того, апелянт не погоджується із доводами суду першої інстанції наведеними у оскаржуваному рішення щодо обовязку особи, яка хоче розмістити обєкт торгівлі повинна узгодити розміщення тимчасової споруди із власником земельної ділянки, оскільки на думку апелянта, ним узгоджено таке розміщення по вул. Паращука в м.Теребовлі із власником земельної ділянки Теребовлянською міською радою, що підтверджується отриманим паспортом привязки.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2018р. справу № 921/153/16-г/13 призначено судді-доповідачу ОСОБА_5 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Марку Р.І., Желіку М.Б.

Ухвалою суду від 20.04.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля Тернопільської області, вх.№01-05/1191/18 від 17.04.2018 року у справі №921/153/16-г/13, поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Тернопільської області, призначено розгляд справи №921/153/16-г/13 на 15.05.2018 р. о 10 год. 35 хв..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2018 року, розгляд справи було призначено на 15.05.2018 року, проте розгляд вище вказаної справи не відбувся у звязку із аварійним відключенням ПАТ Львівобленерго у будівлі Львівського апеляційного господарського суду електричної енергії з 9:00 год., що підтверджується актом про припинення електропостачання, який міститься в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 16.05.2018 року зазначено, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 30.05.2018 р..

В судовому засіданні 30.05.2018 року оголошувалась перерва до 12.06.2018 року.

У відповідності до ч.1 п.1 статті 222 Господарського процесуального кодексу України здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В ході судового засідання представнику учасника справи права і обовязки, передбачені ст.42 ГПК України розяснені.

Відводів складу суду та секретаря судового засідання в порядку ст.ст.35,37 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

В судове засідання 12.06.2018 року апелянт зявився особисто, подану апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, надав усні пояснення по суті спору.

Представник позивача в судовому засіданні 12.06.2018 року проти апеляційної скарги заперечив, з мотивів наведених у поданих письмовому відзиві на апеляціну скаргу та доповненню до відзиву на апеляційну скаргу. (вх № 01-04/2779/18 від 02.05.2018 рокувх. № 0104/3218/18 від 25.05.2018 року), також надав усні пояснення по суті спору.

В судове засідання 12.06.2018 року зявились представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, апеляційну скаргу підтримав повністю, надав усні пояснення по суті спору.

Колегія суддів обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, дійшла висновку про наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 ст.16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В свою чергу, охоронюваний законом інтерес це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України визначено перелік способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки (визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на підставі рішення Теребовлянської міської Ради народних депутатів від 08 грудня 2000 року №224, Теребовлянському районному споживчому товариству видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12.02.2001р., який зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65 та, відповідно до якого позивачу надано у постійне користування земельну ділянку, площею 0,6956га в межах згідно з планом землекористування для обслуговування приміщень ринку та його функціонування. При цьому, в Плані зовнішніх меж землекористування даного Акту зазначено Ринок в м.Теребовля по вул.Паращука, 7.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним № 34812292 від 12.03.2015 року за адресою: м.Теребовля Тернопільської області, вул.Паращука, 7, знаходиться цілісний майновий комплекс (реєстраційний номер обєкта 0), загальною площею 1305,6м2 (адмінбудинок з допоміжними приміщеннями, павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, павільйон по торгівлі мясопродуктами з добудовою готелю та лабораторії), право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.06.2013р. за позивачем у справі.

Відповідно до розпорядженням правління Теребовлянського РайСТ створено комісію за участю представників РайСТ, інспектора сектору доходів і зборів з фізичних осіб Теребовлянського відділення Гусятинської ОДПІ, інспектора Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, якою проведено перевірку роботи окремих підприємців на ринку Теребовлянського РайСТ по вул.Паращука, 7 у м.Теребовля Тернопільської області, про що складено відповідний Акт від 08.12.2015р.

З Акту перевірки вбачається, що в період з 01.10.2015р. субєктами підприємницької діяльності-фізичними особами (згідно переліку, в тому числі ОСОБА_2І.) здійснюється підприємницька діяльність без укладеного із Теребовлянським РайСТ договору оренди торгових місць. Торгові кіоски підприємців на дату проведення перевірки були відкриті та з них проводилася торгівля.

23.11.2015р. Теребовлянським РайСТ на адресу відповідача направлено лист-вимогу №304 про звільнення в 10-денний термін земельної ділянки по вул.Паращука, 7 в м.Теребовля, яка знаходиться у постійному користуванні споживчого товариства, шляхом демонтажу торговельного павільйону (кіоску).

Однак, дана вимога залишена відповідачем без відповіді та виконання.

21.03.2016р. комісією у складі начальника відділу будівництва Тернопільської облспоживспілки та працівників Теребовлянського РайСТ проведено повторне обстеження земельної ділянки ринку Теребовлянського РайСТ, площею 0,6956га за результатами якої складено Акт та, серед іншого, зафіксовано, що на спірній земельній ділянці підприємцем ОСОБА_2 встановлено металевий павільйон № 5 розміром 6,8мХ2,5м, з якого відповідачем здійснюється підприємницька діяльність.

Складання наведеного вище Акту у складі комісії інспектора сектору доходів і зборів з фізичних осіб Теребовлянського відділення Гусятинської ОДПІ, інспектора Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області спростовує аргументи апелянта про встановлення свого кіоску на земельній ділянці по вул.Паращука у м.Теребовлі, а не по вул..Паращука,7. (аналогічний висновок викладено Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 24.04.2018 року у справі № 921/149/16-г/17)

Відтак, предметом позовних вимог у даній справі позивачем визначено зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, по вул.Паращука, 7 у м.Теребовля, яка перебуває у постійному користуванні Теребовлянського районного споживчого товариства, шляхом звільнення торговельного місця №5 із знесенням (демонтажем) самовільно встановленого підприємцем кіоску, загальною площею 6,8мХ2,5м.

Землекористувач звернувся з даними позовними вимогами на захист свого права користування земельною ділянкою, наданою йому у постійне користування у 2001 році, частина якої, на переконання Теребовлянського РайСТ, зайнята відповідачем під розміщення торговельного кіоску без жодних правовстановлюючих документів.

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного землекористування може бути припинено лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу, перелік яких є вичерпним:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (така в матеріалах справи відсутня);

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом (позивач згоди на вилучення земельної ділянки не давав і така не вилучалася в порядку, передбаченому чинним законодавством);

в) припинення діяльності підприємства (товариство є господарюючим суб"єктом, жодних дій щодо його ліквідації (припинення) матеріали справи не містять);

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам (відсутні факти);

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (не доведено і сторони на дану підставу не вказують);

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати (на дану обставину сторони не вказують і такі відомості не містяться в матеріалах справи);

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (відомості відсутні);

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (не доведено).

Разом з тим, норма статті 92 ЗК України не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими способами у встановлених законодавством випадках станом на 01.01.2002р. (Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, п.2.7 постанови Пленуму Вищого Господарського Гуду України №6 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Згідно з приписами ст.125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, якими, відповідно до ст. 126 ЗК України, є державні акти, форми яких затверджуються Кабінетом Міністрів України

Отже, якщо право постійного користування виникло у субєкта господарювання до 01.01.2002р. (дня набрання чинності діючим ЗК України), то після цієї дати таке право продовжує зберігатися.

Також, про відсутність обовязкових вимог приписів щодо переоформлення права постійного користування землею зазначалося й у п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002р. №449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою", відповідно до якого раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб (постанова втратила чинність 03.06.2013р.).

Крім того, Законом України "Про Державний земельний кадастр" (чинний з 01.01.2013р.) встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, і котрі видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними (п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону).

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12.02.2001р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65, у позивача у встановленому законом порядку виникло право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,6956га для обслуговування приміщень ринку та його функціонування (Ринок в м.Теребовля по вул.Паращука, 7).

На момент розгляду справи в суді першої інстанції Державний акт на право постійного користування був чинним, ніким не скасованим, відповідно, Теребовлянське районне споживче товариство є належним землекористувачем даної земельної ділянки, виділеної для обслуговування приміщень ринку та його функціонування.

Окрім того, під час розгляду справи в апеляційній інстанції колегією суддів зясовано, що рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.11.2016р. у справі № 921/377/16-г/17 за позовом Теребовлянської міської ради до Теребовлянського районного споживчого товариства відмовлено позивачу у визнанні недійсним державного акта від 12.02.2001р. серії І-ТР № 001696 на право постійного користування земельною ділянкою. Вказане рішення залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2017р. та постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2017р.

Право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України, Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

З наявних у справі документів вбачається, що відповідачем та Теребовлянською міською радою належними та допустимими доказами не спростовано факту надання у 2001 році позивачу земельної ділянки, площею 0,6956га (Ринок в м.Теребовля по вул.Паращука,7) у постійне користування для обслуговування приміщень ринку та його функціонування.

В даному випадку, доказів припинення у відповідності до чинного законодавства (ст.ст.141, 142 ЗК України) права користування зазначеною земельною ділянкою чи її частиною, або її вилучення в судовому порядку у Теребовлянського РайСТ матеріали справи не містять, а сторонами суду не надано. Тому, посилання представника апелянта та Теребовлянської міської ради на відсутність встановлених меж земельної ділянки в натурі, відсутність волевиявлення власника земельної ділянки тощо, до уваги судом першої інстанції підставно не взято, оскільки є необґрунтованими.

Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення підставно дійшов висновку про те, що довідка Сектору містобудування та архітектури Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області №39 від 24.03.2016р., паспорт привязки тимчасової споруди для підприємницької діяльності за адресою: м.Теребовля, вул.Паращука, 7, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 сектором не видавався; наявність будь-яких інших дозвільних документів на право торгівлі свідчать про можливість підприємця здійснювати торгівлю на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. Однак, такий документ жодним чином не регулює правовідносин щодо використання земельної ділянки як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташуванням та з визначеними щодо неї правами в розумінні ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України (п.3.3 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Положеннями статті 413 Цивільного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту (ч.1).

Апелянтом не доведено, а судом не встановлено, що між Теребовлянською міською радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договір користування спірною земельною ділянкою з метою встановлення торговельного кіоску, як і доказів укладення договору із землекористувачем земельної ділянки чи отримання згоди відповідного органу (особи) на встановлення торговельного кіоску.

Апелянтом не підтверджено, що право користування спірною земельною ділянкою у нього виникло в силу положень ст.402 ЦК України.

Згідно ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як зазначалося вище та встановлено судом першої інстанції, будь-яких договірних відносини між сторонами по справі щодо користування земельною ділянкою, площею, на якій розташовано підприємцем металевий торговельний павільйон розміром 6,8мх2,5м не існує. Також, відсутнє рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) відповідачу земельної ділянки.

Навпаки, з долучених до матеріалів справи документів вбачається, що в період з 01.10.2015р. субєкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність у металевому павільйоні, розміщеному на торговому місці №5, розміром 6,8мх2,5м, тобто на земельній ділянці, котра надана у постійне користування Теребовлянському РайСТ по вул.Паращука, 7 у м.Теребовля для обслуговування ринку (Акт перевірки роботи окремих підприємців на ринку Теребовлянського РайСТ від 08.12.2015р. та Акт обстеження земельної ділянки ринку Теребовлянського РайСТ від 21.03.2016р.).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що апелянт використовує земельну ділянку без відповідних правових підстав, визначених статтями 116, 125, 126 Земельного кодексу України.

Відповідач не довів суду належними та допустимими доказами правомірність встановлення ним торговельного кіоску на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні Теребовлянського РайСТ. В свою чергу, позивач, як належний землекористувач земельної ділянки, площею 0,6956га, переданої йому в постійне користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12.02.2001р. для обслуговування приміщень ринку в м.Теребовля по вул.Паращука,7, вправі вимагати усунення перешкод в користуванні даною земельною ділянкою, які чинить відповідач самовільно встановивши торговельний металевий павільйон на спірній земельній ділянці, зайнявши торговельне місце №5, площею 17м2, шляхом демонтажу самочинно встановленого торговельного кіоску.

Здійснивши системний аналіз норм матеріального права, які регулюють земельні правовідносини у розрізі із встановленими обставинами справи та діями сторін, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що право Теребовлянського РайСТ щодо користування спірною земельною ділянкою відповідно до вимог чинного законодавства підлягає судовому захисту, а заявлені позовні вимоги як обґрунтовані та правомірно заявлені підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У відповідності до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на відповідача в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 275, 276, 281, 282, 283, 284, 285 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля Тернопільської області, вх.№01-05/1191/18 від 17.04.2018 року- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018р. у справі № 921/153/16-г/13 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 15 червня 2018 р.

Головуючий суддя Костів Т.С.

суддя Марко Р.І.

суддя Желік М.Б.