КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Справа№ 911/3493/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення господарського суду Київської області від 08.12.2016 р.

у справі №911/3493/16 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Андріаді Ольги Харлампівни

до 1) Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Творець»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

Мале приватне підприємство «Віртус»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець Андріаді Ольга Харлампівна звернулась до господарського суду Київської області з позовною заявою до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю та Товариства з обмеженою відповідальністю «Творець» про стягнення з першого відповідача 880283,25 грн. боргу по сплаті орендної плати, 364573,45 грн. інфляційних втрат та 43947,10 грн. 3 % річних, стягнення з другого відповідача 25150,95 грн. боргу по сплаті орендної плати згідно договору поруки від 06.04.2011 р.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р.

Рішенням господарського суду Київської області від 08.12.2016 р. позов задоволено частково. Стягнуто з Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Фізичної особи-підприємця Андріаді Ольги Харлампівни 859188,91 грн. боргу по сплаті орендної плати, 323327,13 грн. інфляційних втрат, 37849,94 грн. 3% річних, 18305,49 грн. судового збору за подання позовної заяви та 689 грн. судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду, Виробничо-комерційна фірма «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 08.12.2016 р. повністю та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесено з порушенням норм процесуального права.

В ході розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, ухвалою суду від 06.02.2017 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Мале приватне підприємство «Віртус».

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін. Вважає рішення законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм чинного законодавства. Позивачем долучено до матеріалів справи відзив на апеляційну скаргу та письмові пояснення.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити. Стверджує, що директором ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. не підписувався, печаткою підприємства не скріплювався та платежі за цим договором не здійснювались. Представником відповідача 1 долучено до матеріалів справи письмові пояснення.

Представники відповідача 2 та третьої особи у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Представники сторін та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Судова кореспонденція була направлена сторонам у справі та третій особі на адреси, що містяться в матеріалах справи та в апеляційній скарзі.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 273 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідача 2 та третьої особи, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами Київського апеляційного господарського суду по даній справі явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача 2 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції відповідачем 1 було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28.11.2017 р. по справі №522/409/17. Проте, в судовому засіданні 11.06.2018 р. відмовився від зазначеного клопотання, у зв'язку з тим, що підстави для такого зупинення відпали, оскільки вказане рішення було переглянуто 07.06.2018 р. апеляційним судом Одеської області.

Крім того, в процесі розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції відповідачем 1 було неодноразово заявлено клопотання про призначення повторної комплексної експертизи. Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 р. та від 18.06.2018 р. було відмолено відповідачу 1 у задоволенні клопотань про призначення повторної комплексної експертизи.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», вводяться в дію зміни до відповідних процесуальних законів. Зокрема, відповідно до п. 9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, який набрав чинності з 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З урахуванням викладеного, розгляд апеляційної скарги Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю здійснено за приписами Господарського процесуального кодексу України в новій редакції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача 1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

31.12.2008 р. між ФОП Андріаді О.Х. (орендодавець) та ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець зобов'язався передати орендарю з 01.01.2009 р. в тимчасове платне користування нежитлові приміщення магазину, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, яке належить орендодавцю на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 11.02.2005 р. серії ЯЯЯ №076732 (далі - об'єкт оренди): м. Одеса, вул. Щорса, буд. 2, площа - 1524,3 кв.м., дата закінчення строку оренди - 27.12.2011 р., орендна плата в місяць - 16,5 грн. за 1 кв.м., всього 25150,95 грн. в місяць, а орендар - прийняти в строкове платне користування об'єкт оренди і сплачувати орендну плату за його користування на умовах договору.

Відповідно до п. 1.3. договору, орендар виплачує орендну плату за весь період фактичного находження об'єкта оренди в його користуванні.

Згідно п. 2.1. договору, орендна плата вноситься орендарем щомісячно в строк до 10 числа поточного місяця.

На виконання договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. позивач передав відповідачу нежитлове приміщення площею 1524,30 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2 (далі - об'єкт оренди), що підтверджується актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2009 р. (а.с. 11 т. 1).

06.04.2011 р. між ФОП Андріаді О.Х. (кредитор) та ТОВ «Творець» (поручитель) укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання обов'язку ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ (боржник) щодо виконання боржником зобов'язань, передбачених п. 1.1. договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р., а саме сплати боржником кредитору орендної плати.

Під основним договором в договорі розуміють договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р., укладений між кредитором та боржником. Основний договір діє до 27.12.2011 р. (п.п. 2.1., 2.2. договору поруки).

Згідно п. 4.4. договору поруки, порука припиняється після спливу двох років з дня припинення основного договору.

За період з 01.09.2013 р. по 31.08.2016 р. позивачем першому відповідачу нараховано 905434,20 грн. боргу з орендної плати (36 місяців).

Позивач посилається на те, що перший відповідач повернув позивачу орендоване майно 08.09.2016 р.

Перший відповідач борг з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. за період з 01.09.2013 р. по 31.08.2016 р. позивачу не сплатив, що підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовано представником першого відповідача.

Предметом позову є вимоги про стягнення з першого відповідача 880283,25 грн. боргу по сплаті орендної плати, 364573,45 грн. інфляційних втрат та 43947,10 грн. 3 % річних, а також вимоги про стягнення з другого відповідача 25150,95 грн. боргу по сплаті орендної плати згідно договору поруки від 06.04.2011 р.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами виникли правовідносини поруки та оренди.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ст. 762 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У своїй апеляційній скарзі відповідач 1 посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв'язку з відмовою у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

В ході розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача 1 було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та експертизи друкарських форм, на вирішення якої поставити питання належності підпису у договорі оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. та в акті приймання-передачі від 01.01.2009 р. до договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. ОСОБА_3, а також чи нанесено відтиск печатки в договорі оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. та в акті приймання-передачі від 01.01.2009 р. саме печаткою ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та експертизу друкарських форм і зупинено провадження до надання висновку експерта.

16.03.2018 р. до Київського апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи та висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів №6955/17-32/6956/6957/17-33 від 13.02.2018 р.

У зазначеному висновку експертів зазначено, що у досліджуваних документах: договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. та акт приймання-передачі від 01.01.2009 р. до договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р., що укладені від імені ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та ФОП Андріаді О.Х., підписи від імені ОСОБА_3 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. У договорі оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. та акті приймання-передачі від 01.01.2009 р. до договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. досліджувані відтиски печатки від імені ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ нанесені печаткою, що і вільні зразки відтисків печатки ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, тобто вони нанесені одним кліше печатки ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, але не тією, якою виконані експериментальні зразки печатки ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ.

Слід зазначити, що для надання роз'яснень та відповідей на питання, які виникли у відповідача 1 щодо висновку №6955/17-32/6956/6957/17-33 від 13.02.2018 р. в частині проведення судово-почеркознавчої експертизи, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2018 р. за клопотанням відповідача 1 було викликано у судове засідання судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз - Таєвську А.В.

В судовому засіданні 04.06.2018 р. судовим експертом було надано відповідачу 1 та суду всі необхідні роз'яснення та відповіді щодо висновку №6955/17-32/6956/6957/17-33 від 13.02.2018 р.

Статтею 104 ГПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З огляду на те, що судова експертиза у даній справі була призначена з дотриманням порядку призначення та проведення судової експертизи, висновок експерта не викликає сумнівів у його правильності, а в судовому засіданні експертом було надано вичерпні відповіді на запитання, колегія суддів приймає до уваги вказаний висновок при розгляді даної справи.

Щодо тієї обставини, що у висновку експертів зазначено, що відтиски печаток у договорі оренди та акті приймання-передачі відрізняються від відтисків на експериментальних зразках, колегія суддів зазначає, що вказаний факт не свідчить про недійсність укладених між сторонами правочинів, оскільки зразки печатки у договорі оренди та акті приймання-передачі співпадають з вільними зразками, а експериментальні зразки були надані на час призначення судової експертизи. Після укладення правочинів сплив тривалий проміжок часу та печатка могла бути змінена підприємством.

За період з 01.09.2013 р. по 31.08.2016 р. позивачем першому відповідачу нараховано 905434,20 грн. боргу з орендної плати (36 місяців), перший відповідач борг з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. за період з 01.09.2013 р. по 31.08.2016 р. позивачу не сплатив, що підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовано представником першого відповідача.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з першого відповідача 880283,25 грн. боргу по сплаті орендної плати, який виник за період з 01.09.2013 р. по 31.08.2016 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В ході розгляду справи в суді, відповідачем 1 було заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду 27.10.2016 р., що підтверджується відміткою канцелярії господарського суду Київської області на першому аркуші позовної заяви. Позивачем заявлено вимоги про стягнення орендної плати за період з 01.09.2013 р. по 31.08.2016 р., а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення орендної плати за період з 01.09.2013 р. по 26.10.2013 р. та про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з орендної плати за період з 01.09.2013 р. по 26.10.2013 р. у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення 859188,91 грн. боргу з орендної плати, який виник за період з 27.10.2013 р. по 31.08.2016 р. (4056,60 грн. за період з 27.10.2013 р. по 31.10.2013 р. + 855132,30 грн. за період з 01.11.2013 р. по 31.08.2016 р.).

У зв'язку з неналежним виконанням першим відповідачем зобов'язання за договором оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р., позивачем за період з 01.09.2013 р. по 31.08.2016 р. нараховано 364573,45 грн. інфляційних втрат та 43947,10 грн 3 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи вищевикладене, а також періоди нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказані позивачем в поданих розрахунках, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 01.09.2013 р. по 26.10.2013 р. та відмову суду у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 01.09.2013 р. по 26.10.2013 р.. Відтак, колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що арифметично вірний розмір інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 27.10.2013 р. по 31.08.2016 р. становить 323327,13 грн. інфляційних втрат та 37849,94 грн. 3 % річних. Відтак, вимоги про стягнення з першого відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 323327,13 грн. інфляційних втрат та 37849,94 грн. 3 % річних.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з другого відповідача 25150,95 грн. боргу по сплаті орендної плати на підставі договору поруки від 06.04.2011 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (ст. 553 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Як зазначалось вище, під основним договором в договорі розуміють договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р., укладений між кредитором та боржником. Основний договір діє до 27.12.2011 р. (п. 2.1., 2.2. договору поруки).

Згідно п. 4.4. договору поруки, порука припиняється після спливу двох років з дня припинення основного договору.

Враховуючи те, що договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008 р. припинив свою дію 27.12.2011 р., суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що станом на момент прийняття судового рішення порука за договором поруки від 06.04.2011 р. є припиненою в силу положень ст. 559 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з другого відповідача 25150,95 грн. боргу по сплаті орендної плати на підставі договору поруки від 06.04.2011 р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про те, що враховуючи предмет спору та місцезнаходження сторін, дана справа підсудна господарському суду Одеської області, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 27 ГПК України встановлено, що позов пред'являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцем проживання фізичної особи, яка не є підприємцем, визнається зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.

Частиною 11 ст. 30 ГПК України передбачено, що у випадку об'єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов'язання, спір розглядається господарським судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов'язання.

З огляду на те, що місцезнаходженням відповідача 1 є Київська область, м. Вишгород, вул. Київська, 10, доводи відповідача 1 щодо порушення судом першої інстанції правил територіальної юрисдикції (підсудності) є необґрунтованим та безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 277 ГПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Випадки порушення норм процесуального права, які у будь-якому разі є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду передбачені частиною 3 ст. 277 ГПК України, однак остання з огляду на наявні матеріали справи у даному разі застосуванню не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі відповідача 1 взагалі не зазначено які саме норми процесуального права порушив суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.

Усі інші твердження та заперечення учасників провадження не спростовують вищевикладених висновків суду.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем 1, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

Відтак, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесено з порушенням норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Київської області від 08.12.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 08.12.2016 р. у справі №911/3493/16 залишити без змін.

Справу №911/3493/16 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк

Повний текст постанови суду складено 21.06.2018 р.