ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 905/1776/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМІГО И С"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017

у справі № 905/1776/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АМІГО И С"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетсістемс"

про стягнення 630 556, 90 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ТОВ "АМІГО И С" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до ТОВ "Маркетсістемс" про стягнення 630 556, 90 грн., з яких: 538 896, 60 грн. заборгованості, 39 870, 92 грн. штрафу, 8 947, 15 грн. 3% річних та 42 842, 33 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.09.2017 (суддя Бойко І.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 538 896, 60 грн. основного боргу, 8 947, 15 грн. 3% річних та 42 831, 54 грн. інфляційних втрат. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 10,69 грн. інфляційних втрат та 39 870, 92 грн. штрафу - відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 (колегія суддів у складі: Чернота Л.Ф. - головуючий, Радіонова О.О., Зубченко І.В.) рішення місцевого господарського суду скасовано частково та прийнято нове, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 401 984, 46 грн. основного боргу, 6 674, 04 грн. 3% річних та 32 817, 62 грн. інфляційних втрат. В іншій частині рішення Господарського суду Донецької області від 06.09.2017 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги) просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на те, що апеляційний господарський суд дійшов помилкового висновку про зменшення суми заборгованості на підставі документів № 4339 від 05.12.2017, № 942 від 05.12.2017 та № 4249 від 05.12.2017, оскільки вони складені з порушенням вимог, які до них ставляться Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а сам нереалізований товар від відповідача позивач не отримував. Крім цього скаржник зазначає про помилковість висновку суду апеляційної інстанції стосовно того, що отримавши від відповідача 11.08.2017 заяву-вимогу про повернення нереалізованого товару, позивач зобов'язаний був забрати відповідний товар, що спростовується положеннями п. 2.14 договору поставки (з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей).

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2018 відкрито провадження за касаційною скаргою, призначено її до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 16.05.2018.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не надходило відзивів на касаційну скаргу у встановлений в ухвалі від 23.04.2018 строк.

Заслухавши доповідь головуючого судді Ткаченко Н.Г., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між ТОВ "АМІГО И С" (постачальником) та ТОВ "Маркетсістемс" (покупцем) 01.09.2011 укладено договір поставки № 57-11, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах договору передати у власність покупцеві, а покупець - прийняти та оплатити товар в асортименті для реалізації його в дитячому торгово-розважальному центрі "Пластилін", що належить покупцеві.

Відповідно до п. 1.2. договору кількість, найменування, асортимент, номенклатура, комплект, комплектність і вартість товару обмовляється сторонами в кожному випадку в залежності від потреб покупця і можливостей продавця, відображаються в супровідних документах на товар та рахунку-фактурі.

Відповідно до п. 2.14 договору в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 01.09.2011: (мовою оригіналу) - "покупатель имеет право вернуть поставщику товары, которые были поставлены последним покупателю, а поставщик обязан принять такие товары в случае, в частности, если товар не пользуется спросом у потребителей и не реализуется в течении 90 (дев'яносто) календарных дней с момента его принятия покупателем при условии сохранности упаковки товара, надписей на етикетке и товарного вида".

Відповідно п. 2.9. договору право власності на товар переходить до покупця в момент передачі товару.

Умовами п. 3.4. договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 01.09.2011) передбачено, що розрахунки за товар здійснюються за реалізований в торговій мережі покупця товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника не пізніше 7 календарних днів з моменту надання звіту про реалізацію товару.

На виконання умов зазначеного договору позивач поставив відповідачу, а останній прийняв продукцію відповідно до видаткових накладних, копії яких наявні у матеріалах справи, на загальну суму 647 184, 74 грн. Зазначені накладні підписані сторонами без заперечень. Повноваження представників отримувача підтверджені відповідними довіреностями, копії яких наявні в матеріалах справи.

Станом на 31.03.2017 відповідачем підтверджено наявність заборгованості у розмірі 234 709, 90 грн. (Черкаси), у розмірі 86 91 грн. (Макіївка), у розмірі 311 807, 84 грн. (Маріуполь), у розмірі 37 476 грн. (Луганськ), відповідно до підписаних сторонами та засвідчених печатками підприємств актів звірки взаєморозрахунків.

Відповідачем було здійснено часткову оплату за поставку товару у розмірі 108 288, 14 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких наявні у матеріалах справи.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати поставленого товару, позивачем на його адресу була відправлена претензія № 199 від 02.06.2017 з вимогою сплатити заборгованість, яка виконана не була, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з їх обґрунтованості та доведеності в частині стягнення 538 896, 60 грн. основного боргу, 8 947, 15 грн. 3% річних та 42 831, 54 грн. інфляційних втрат. При цьому судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 10,69 грн. інфляційних втрат та в частині стягнення 39 870, 92 грн. штрафу.

Частково скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 401 984, 46 грн. основного боргу, 6 674, 04 грн. 3% річних та 32 817, 62 грн. інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач надав докази кількості та вартості нереалізованого товару станом на 05.12.2017 в межах договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (повернення товару постачальнику № 4339 від 05.12.2017 на суму 63 194, 94 грн., № 942 від 05.12.2017 на суму 57 249, 12 грн., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16 468, 08 грн., всього - 136 912, 14 грн.). При цьому посилаючись на те, що отримавши від відповідача заяву-вимогу про повернення нереалізованого товару позивач зобов'язаний був забрати відповідний товар, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості у розмірі 401 984, 46 грн. з урахуванням повернення нереалізованого товару (538 896, 60 грн. - 136 912, 14 грн.). Враховуючи викладене судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, за результатами чого стягнуто з відповідача на користь позивача 6 674, 04 грн. 3% річних та 32 817, 62 грн. інфляційних втрат.

Проте колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає висновки суду апеляційної інстанції передчасними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та доводи касаційної скарги, колегією суддів переглядається постанова апеляційного господарського суду в частині правомірності висновків про стягнення суми основної заборгованості без дослідження правомірності висновків суду щодо нарахування сум 3% річних, інфляційних втрат та штрафу.

Так за змістом положень ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Аналогічні положення наведено у ст.ст. 525, 526 ЦК України .

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судами обох інстанцій встановлено, що правовідносини сторін у справі, яка розглядається, виникли з договору поставки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

За умовами укладеного між сторонами у справі договору розрахунки за товар здійснюються за реалізований в торговій мережі покупця товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника не пізніше 7 календарних днів з моменту надання звіту про реалізацію товару (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 2.14 договору в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 01.09.2011: (мовою оригіналу) - "покупатель имеет право вернуть поставщику товары, которые были поставлены последним покупателю, а поставщик обязан принять такие товары в случае, в частности, если товар не пользуется спросом у потребителей и не реализуется в течении 90 (дев'яносто) календарных дней с момента его принятия покупателем при условии сохранности упаковки товара, надписей на етикетке и товарного вида".

Аналіз наведених норм матеріального права у сукупності з умовами договору від 01.09.2011 № 57-11 дає підстави для висновку, що нереалізація товару протягом 90 днів з моменту його прийняття покупцем та невчинення покупцем (відповідачем) зі спливом указаного строку передбачених договором дій щодо повернення товару постачальникові, тягне за собою обов'язок покупця оплатити товар (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 911/4620/15).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу.

В той же час, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважає передчасними висновки апеляційного господарського суду щодо зменшення стягнутої місцевим господарським судом суми заборгованості до 401 984, 46 грн. з урахуванням повернення нереалізованого товару (538 896, 60 грн. - 136 912, 14 грн.).

Відповідно до ст. 34 ГПК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, необхідно враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування у справі.

Не вдаючись до вирішення питання про достовірність наявних у матеріалах справи доказів, про перевагу одних доказів над іншими, а також їх додаткової перевірки, колегія суддів касаційної інстанції зазначає наступне.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні унормовані Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно з ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону підставою для обліку господарської операції є первинний документ, який фіксує факт здійснення операції.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Відповідно до приписів п.п. 2.1, 2.2., 2.4 вказаного Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Первинні документи (для надання їм юридичної сили і доказовості) повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, за своєю правовою природою первинні документи посвідчують виконання зобов'язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору.

Разом з тим, апеляційний господарський суд посилаючись на надані відповідачем документи як на такі, що підтверджують повернення товару постачальнику - №4339 від 05.12.2017 на суму 63 194, 94 грн., № 942 від 05.12.2017 на суму 57 249, 12 грн., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16 468, 08 грн. (всього - 136 912, 14 грн.) зазначеного вище не врахував та не перевірив, чи відповідають вони вимогам, які ставляться законодавством до первинних документів для підтвердження здійснення відповідної операції (в даному випадку - повернення нереалізованого товару), у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про їх спроможність підтвержувати відповідні обставини.

В свою чергу висновок суду апеляційної інстанції про те, що отримавши від відповідача заяву-вимогу про повернення нереалізованого товару позивач зобов'язаний був забрати відповідний товар, необґрунтований жодними правовими нормами, у зв'язку з чим колегія суддів касаційного суду вважає його передчасним.

Відповідно до ст. 43 ГПК України (у редакції, чинній на момент винесення та постанови апеляційного господарських судів) господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, постанова апеляційного господарського суду зазначеним вище вимогам не відповідає, у зв'язку з чим, беручи до уваги передбачені ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, та положення ч. 4 ст. 310 ГПК України, постанова апеляційного господарського суду у даній справі підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, і в залежності від установлених обставин вирішити спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оскільки постанова апеляційного господарського суду у справі № 905/1776/17 підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат, відповідно до ст. 129 ГПК України, не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМІГО И С" задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 скасувати.

Справу № 905/1776/17 направити на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ткаченко Н.Г.

Судді: Білоус В.В.

Жуков С.В.