РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.06.2018Справа № 910/3264/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

За позовом Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут»

про внесення змін до договору

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут»

до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України»

про визнання недійсною окремої частини правочину

за участі представників:

від позивача - Калінський С.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» про внесення змін до договору поставки №50-К від 19.12.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.12.2017 між Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінальної-виконавчої служби України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут», за результатами проведених публічних закупівель, укладено Договір поставки №50-К, за яким відповідач зобов'язується продати і відвантажити речове майно. Позивач посилається на наявність підстав для внесення змін до договору в судовому порядку, оскільки відповідачем було відхилено пропозицію позивача укласти відповідну додаткову угоду. При цьому, як вказує позивач, підставою для зміни умов договору є зменшення розпорядником бюджетних коштів фінансування видатків Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" на закупівлю товару, що є предметом спірного договору. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про істотну зміну обставин, що є підставою для зміни умов договору на підставі статті 652 Цивільного кодексу України.

11.04.2018 відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» про визнання недійсною частини договору №50-К від 19.12.2017, а саме пунктів 1.3 та 6.2.3, а також пункту 4.1 в частині застережень «при наявності бюджетного фінансування» та «по мірі надходження бюджетних коштів».

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач вказує, що спірні умови договору не відповідають положенням чинного законодавства щодо обов'язковості виконання господарських зобов'язань та недопустимості односторонньої відмови від оплати поставленого товару.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2018 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» для спільного розгляду з первісним позовом у справі №910/3264/18.

12.04.2018 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» проти задоволення позову заперечило, посилаючись на безпідставність внесення змін до договору після виконання постачальником усіх своїх зобов'язань. За твердженнями відповідача, пропозицію про внесення змін до умов договору було направлено позивачем після здійснення відповідачем поставки товару, а тому, на думку останнього, позивач фактично в односторонньому порядку відмовляється від виконання договору в частині здійснення оплати за поставлений товар.

Позивач, у поданій до суду відповіді на відзив, вказав, що поставлений відповідачем товар не був прийнятий покупцем та зберігається на складах останнього на умовах відповідального зберігання. Також позивач зазначив, що таку підставу для внесення змін до договору як зменшення обсягів видатків замовника передбачено умовами цього договору та пунктом 1 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з листом вих. №11417/27/44-17 від 06.11.2017 Міністерство юстиції України звернулось до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» з пропозицією щодо здійснення закупівлі тканин для виготовлення речового майна для задоволення потреб персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.

За результатами процедури закупівлі 19.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» (продавець) та Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (покупець) укладено договір №50-К, відповідно до пункту 1.1 якого продавець зобов'язується у 2017 році продати і відвантажити речове майно - тканину (ДК 021:2015:19210000-1 - Натуральні тканини) (товар) в асортименті, кількостях та за цінами, зазначеними у специфікації (п.1.2 цього договору), а покупець - забезпечити приймання та оплату товару згідно з умовами цього договору.

У пункті 1.2 Договору, сторони погодили специфікацію, за змістом якої предметом поставки є бязь підкладкова бавовняна чорного кольору (бавовна - 100 %) у кількості 76448,00 метрів погонних, з кінцевим строком поставки 28.12.2017, за ціною 41,58 грн. (з ПДВ) за одиницю, загальною вартістю 3178707,84 грн.

Згідно з п.1.3 Договору, обсяг закупівлі може бути зменшений залежно від фінансування видатків.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2 Договору, ціна договору становить 3178707,84 грн., в тому числі ПДВ - 529784,64 грн. Ціна договору включає в себе вартість самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, ПДВ, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару. Фінансування видатків за цим договором здійснюється за КЕКВ 2210.

Розрахунок за цим договором проводиться шляхом оплати товару покупцем до 31.12.2017 при наявності бюджетного фінансування, по факту поставки та з дати отримання товару на склад отримувача по мірі надходження бюджетних коштів на підставі належним чином оформлених накладних та рахунків-фактур продавця (п.4.1 Договору).

Кінцевий строк поставки товару встановлено у термін не пізніше 28.12.2017 (п.5.1 Договору).

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що поставка товару здійснюється продавцем за заявкою покупця в упаковці, яка забезпечує збереження товару під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та зберіганні, за адресою: м. Київ, вул. Святошинська, 27. Товар поставляється відповідно до специфікації (п.1.2 договору) з дати видачі заявки покупцем. У разі відсутності заявки товар не поставляється.

Згідно з п.10.1 Договору, останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017.

Додатковою угодою №1 від 20.12.2017 сторонами було погоджено внесення змін до Договору в частині визначення реквізитів покупця.

Як вбачається з наданих відповідачем товарно-транспортних накладних №19/12-2 від 19.12.2017 та №20/12 від 20.12.2017, Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська швейна фабрика» через Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» було відвантажено на склад за адресою: м. Київ, вул. Святошинська, 27 бязь підкладкову бавовняну чорного кольору (бавовна - 100 %).

Видаткову накладну №173 від 21.12.2017, складену відповідачем, позивачем підписано не було. Однак, матеріали справи містять копію акту №22/1 на приймання матеріальних цінностей від 22.12.2017, за змістом якого товар, що прибув згідно з накладною №173 від 21.12.2017 на виконання договору №50-К від 19.12.2017, вартістю 3178707,84 грн., прийнято позивачем на відповідальне зберігання.

В подальшому, листом вих.№979 від 29.12.2017 позивач звернувся до відповідача з пропозицією про внесення змін до договорів про закупівлю товарів за державні кошти, у тому числі і до спірного договору №50-К від 19.12.2017, у зв'язку зі зменшенням обсягів видатків замовника, посилаючись, при цьому, на п. 1 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі". При цьому, позивач вказав, що товари за договорами не прийняті замовником, проте знаходяться на його складах за адресою: м. Київ, вул. Святошинська, 27.

До вказаного листа позивачем було додано проект Додаткової угоди №2, за змістом якої замовником запропоновано зменшити загальну суму Договору до 0 (нуля) грн. та викласти відповідні істотні умови договору в новій редакції.

У відповідь на пропозицію позивача відповідач у листі вих.№3 від 16.01.2018 проти внесення змін до умов Договору висловив заперечення з тих підстав, що на момент надходження вказаної пропозиції товар вже було доставлено та відвантажено на склад замовника, а тому покупець зобов'язаний отриманий товар оплатити.

Спір у справі за первісним позовом виник у зв'язку із наявністю, як вказує позивач, підстав для внесення змін до договору про закупівлю у зв'язку зі зменшенням обсягів видатків замовника.

Разом з тим, спір у справі за зустрічним позовом виник у зв'язку із твердженнями відповідача про наявність підстав для визнання недійсними спірних умов договору, оскільки такі умови суперечать нормам закону щодо недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язань.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 Господарського кодексу України державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб'єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Державний контракт - це договір, укладений державним замовником від імені держави з суб'єктом господарювання - виконавцем державного замовлення, в якому визначаються економічні та правові зобов'язання сторін і регулюються їх господарські відносини.

Договори за державним замовленням укладаються між визначеними законом суб'єктами господарювання - виконавцями державного замовлення та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов'язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення. Держава в особі Кабінету Міністрів України виступає гарантом за зобов'язаннями державних замовників. Укладення сторонами договору за державним замовленням (державного контракту) здійснюється в порядку, передбаченому статтею 181 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством. Державний контракт укладається шляхом підписання сторонами єдиного документа (ч.ч.1-3 ст.183 Господарського кодексу України).

Спірні правовідносини склались між сторонами з приводу правомірності, а також наявності підстав для внесення змін до договору про закупівлю товару за державні кошти, укладеного на підставі державного замовлення відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі».

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує наявність підстав для внесення змін до умов договору положеннями пунктів договору, які, в свою чергу, відповідач оскаржує та просить визнати недійсними. За таких обставин, вирішення питання правомірності умов правочину передує розгляду спору про внесення змін до правочину, а тому суд в першу чергу розглядає зустрічні позовні вимоги про визнання пунктів договору недійсними.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Відповідач, який є стороною спірного правочину, в обґрунтування зустрічних позовних вимог вказує, що частина умов Договору суперечить чинному законодавству, оскільки такі умови ставлять обов'язок замовника з оплати товару в залежність від надходження коштів з державного бюджету. Зокрема, відповідач вказує на недійсність наступних умов Договору:

пункт 1.3 Договору, згідно з яким обсяг закупівлі товару може бути зменшений залежно від фінансування видатків;

пункт 6.2.3 Договору, згідно з яким покупець має право зменшувати обсяг закупівлі товару та загальну вартість договору залежно від реального фінансування видатків. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до цього договору;

пункт 4.1 Договору в частині застережень «при наявності бюджетного фінансування» та «по мірі надходження бюджетних коштів».

З приводу вказаних доводів відповідача господарський суд зазначає, що статтею 3 Цивільного кодексу України віднесено свободу договору до загальних засад цивільного законодавства.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному волевиявленні сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, до яких, зокрема, віднесено зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника.

Таким чином, умови пунктів 1.3 та 6.2.3 Договору, які передбачають можливість внесення сторонами змін до договору залежно від фінансування видатків замовника, не суперечать положенням закону, а навпаки повністю відповідають пункту 1 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

У пункті 4.1 Договору сторони домовились, що розрахунок за цим договором проводиться шляхом оплати товару покупцем до 31.12.2017 при наявності бюджетного фінансування, по факту поставки та з дати отримання товару на склад отримувача по мірі надходження бюджетних коштів на підставі належним чином оформлених накладних та рахунків-фактур продавця.

Щодо тверджень відповідача про недійсність пункту 4.1 Договору в частині застережень «при наявності бюджетного фінансування» та «по мірі надходження бюджетних коштів» господарський суд зазначає, що включення до угоди вказаних застережень саме по собі не суперечить змісту норм чинного цивільного законодавства та узгоджується з принципом свободи договору. Фактично сторони погодили порядок здійснення оплати за поставлений товар та встановили граничний термін оплати до 31.12.2017.

Судом враховано, що положення пункту 4.1 Договору відповідають змісту тендерної документації (пункт 4.1 проекту договору), яка відповідачем не оскаржувалась, а згідно з ч.4 ст.36 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.

Суд зазначає, що у даному випадку відповідачем не було вказано суду норму, яка забороняє включення висловів «при наявності бюджетного фінансування» та «по мірі надходження бюджетних коштів» до умов договору, який укладений з державною неприбутковою установою, що фінансується за рахунок державного бюджету.

Разом з тим, суд зазначає, що наведені спірні положення договору не нівелюють встановленого законом обов'язку покупця оплатити товар (ст.ст.691, 692 Цивільного кодексу України). В силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Доводи відповідача про недопустимість односторонньої відмови позивача від виконання зобов'язання не підтверджують недійсність відповідних положень пункту 4.1 Договору, оскільки при вирішенні питання про недійсність правочину судом надається оцінка дотримання сторонами норм законодавства саме на момент укладення такого правочину, а не під час його виконання. Тобто, відповідні доводи, які включені до зустрічного позову, могли б бути прийнятими при вирішенні спору про стягнення заборгованості за договором (а не визнання пунктів договору недійсними).

За таких обставин, зважаючи на принцип свободи договору, оскільки позивачем не доведено суду, що зміст спірних умов договору суперечить нормам чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та визнання спірних пунктів Договору недійсними.

Враховуючи, що доводи відповідача про недійсність частини умов Договору не підтвердились під час розгляду справи, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір № 50-К від 19.12.2017 як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Так, при розгляді первісних позовних вимог про внесення змін до договору суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено главою 20 Господарського кодексу України.

Статтею 188 Господарського кодексу України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

У пунктах 11.1, 11.4 Договору передбачено, що умови цього договору не повинні змінюватися після підписання договору до повного виконання зобов'язань сторонами, крім випадків передбачених законодавством про публічні закупівлі. Усі зміни та доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткових угод у письмовому вигляді та підписуються сторонами по договору.

Як вбачається із первісного позову, позивач як на підставу позовних вимог посилається на положення статті 652 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 1, 2 якої у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Частина четверта цієї статті визначає, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Отже, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Разом з тим, позивачем не доведено існування всіх умов, за наявності яких Договір могло б бути змінено на підставі статті 652 Цивільного кодексу України. Зокрема, у даному випадку позивачем належним чином не підтверджено того, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Також як на підставу позовних вимог позивач посилається на пункт 1 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Вказаною нормою Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених цією статтею, зокрема у випадку зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника.

Тобто, дійсно спеціальною нормою закону передбачено таку підставу для внесення змін до договору про закупівлю як зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника. Однак, позивач просить суд внести зміни до договору в частині зміни ціни договору до 0 (нуля) грн., що не може вважатися зменшенням обсягу закупівлі в розумінні положень пункту 1 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», виходячи з наступного.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, статті 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 638 Цивільного кодексу України, статті 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, згідно з частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч.1 ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Одночасно, у частині 5 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Як зазначалось судом, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Таким чином, виходячи з системного аналізу наведених вище норм, вбачається, що умова про ціну є істотною умовою договору поставки, яка є обов'язковою для даного виду договору, що є оплатним, та повинна бути виражена виключно у певній грошовій сумі. Відтак, законом не допускається укладення договору поставки, у тому числі договору про закупівлю за державні кошти, з ціною договору 0 (нуль) грн., а протилежні доводи позивача є безпідставними.

Крім того, судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з пропозицією про внесення змін до договору лише 29.12.2017, тобто після закінчення граничного терміну поставки, встановленого пунктом 5.1 Договору (28.12.2017) та після фактичного відвантаження товару на склад покупця (22.12.2017). За висновками суду, внесення змін у договір в частині обсягів поставки товару вже після того, як закінчились строки поставки, є необґрунтованим.

Стосовно посилань відповідача на факт закінчення строку дії договору (31.12.2017) суд зазначає, що згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 Цивільного кодексу України, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599 - 601, 604 - 609 Цивільного кодексу України. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Суд зазначає, що відсутність у позивача необхідних коштів або взяття ним зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов'язку виконати господарські зобов'язання за оспорюваним договором та не свідчить про недійсність такого договору.

Враховуючи наведене, в межах розглянутих первісних та зустрічних позовних вимог судом не встановлено передбачених законом підстав для внесення змін до спірного договору, а також підстав для визнання такого договору частково недійсним. Вказаний правочин є дійсним, а зобов'язання, які з нього виникли, мають бути виконані сторонами.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, понесені сторонами, підлягають покладенню на ту сторону, яка такі витрати понесла.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 26.06.2018

Суддя Я.В. Маринченко