ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2018 р. м. Київ Справа № 911/215/18

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., при секретарі судового засідання Брунько А.І., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшн Карго Партс" до Фізичної особи-підприємця Биби Олександра Олександровича про стягнення 344017,51 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Гартік Р.В. - довіреність №177 від 14.02.2018;

від відповідача: не прибув.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшн Карго Партс" (далі - позивач) подало до господарського суду позов про стягнення з Фізичної особи-підприємця Биби Олександра Олександровича (далі - відповідач) 344017,51 грн, з яких: 249032,64 грн основної заборгованості, 80566,17 грн пені, 5156,21 грн штрафу у вигляді 12% річних, 2490,32 грн інфляційних нарахувань та 6772,17 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем зобов'язань з оплати товару, поставленого на виконання умов договору поставки № 12316-10/2017 від 15.11.2017.

Ухвалою від 20.02.2018 господарський суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 22.03.2018.

Ухвалою від 22.03.2018 господарський суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 19.04.2018.

Ухвалою від 19.04.2018 господарський суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.05.2018.

Ухвалою від 10.05.2018 господарський суд оголосив перерву в судовому засіданні до 14.06.2018.

До початку розгляду справи до суду від представника позивача надійли копії документів, на яких грунтуються позовні вимоги, які позивач просив долучити до матеріалів справи, з приводу чого надав відповідне клопотання, яке було задоволено судом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не прибув, свого представника до суду не направив, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, доказом чого є поштове повідомлення про вручення йому судової кореспонденції 02.06.2018.

Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

15.11.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшн Карго Партс" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Бибою Олександром Олександровичем (покупець) був укладений договір поставки № 12316-10/2017 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти покупцю визначені цим договором запчастини та експлуатаційні матеріали (далі - товар), а також виконувати шино монтажні послуги, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, приймати товар та оплачувати його.

Згідно з п. 1.2 договору визначено, що номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження товару, загальні кількість, ціна за одиницю товару, що підлягає поставці за цим договором, термін та умови поставки визначаються у рахунках-фактури та товарних накладних, або інших передбачених чинним законодавством документах на товар, які є невід'ємною частиною договору та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару.

Відповідно до п. 1.3 договору загальна сума договору складає суму ціни товару, вказану в видаткових накладних протягом дії договору.

Умовами пунктів 2.4 та 2.5 договору сторони погодили ціну товару та умови поставки.

Так, ціни товару вважаються остаточно визначеними сторонами в видатковій накладній на момент постачання (передавання) партії товару. Поставка товару здійснюється за погодженням сторін на умовах: EXW - склад постачальника та FCA - франко-перевізник.

У відповідності до п. 2.3 договору товар за домовленістю сторін продається на умовах попередньої оплати або на умовах відстрочення платежу. У разі продажу товару на умовах відстрочення платежу, термін відстрочення платежу зазначається у накладній. У разі відстрочення платежу товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування включно.

Оплата згідно договору здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальнику. При здійсненні оплати покупець вказує наступні реквізити: номер та дату підписання договору, по якому відбувається поставка продукції з посиланням на виставлений постачальником рахунок-фактуру (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 8.2 договору останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов вищевказаного договору, позивачем в листопаді 2017 року на підставі виставлених рахунків-фактури було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 266552,76 грн, що підтверджується видатковими накладними № SI від 16.11.2017 на суму 3199,08 грн, № SI від 16.11.2017 на суму 5249,22 грн, № SI від 17.11.2017 на суму 9071,82 грн, № SI від 18.11.2017 на суму 61656,30 грн, № SI від 20.11.2017 на суму 12356,76 грн, № SI від 20.11.2017 на суму 23680,50 грн, № SI від 21.11.2017 на суму 15960,00 грн, № SI від 21.11.2017 на суму 15960,00 грн, № SI від 22.11.2017 на суму 6961,86 грн, № SI від 22.11.2017 на суму 32369,52 грн, № SI від 24.11.2017 на суму 41586,30 грн та № SI від 25.11.2017 на суму 38501,40 грн.

Як передбачено ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частина 1 статті 530 ЦК України визначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд встановив, що товар був поставлений позивачем відповідачу на умовах відстрочення платежу. Термін відстрочення платежу був зазначений позивачем у кожній накладній окремо.

Так, за видатковими накладними № SI від 16.11.2017 та № SI від 16.11.2017 оплата товару мала бути проведена відповідачем до 21.11.2017 включно, за видатковою накладною № SI від 17.11.2017 до 22.11.2017 включно, за видатковою накладною № SI від 18.11.2017 до 02.12.2017 включно, за видатковими накладними № SI від 20.11.2017 та № SI від 20.11.2017 до 25.11.2017 включно, за видатковими накладними № SI від 21.11.2017 та № SI від 21.11.2017 до 26.11.2017 включно, за видатковими накладними № SI від 22.11.2017 та № SI до 27.11.2017 включно, за видатковою накладною № SI від 24.11.2017 до 29.11.2017, а за видатковою накладною № SI від 25.11.2017 до 30.11.2017 включно.

Граничний строк оплати товару був обрахований судом з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України та даних щодо строків оплати, зазначених позивачем у видаткових накладних.

Натомість відповідач свої зобов'язання щодо здійснення розрахунків за товар у порядку та строки, визначені умовами договору, належним чином не виконав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було проведено лише часткові оплати по поставці товару, а саме: 21.11.2017 відповідачем було зараховано на рахунок позивача 3199,08 грн в рахунок погашення заборгованості за видатковою накладною № SI від 16.11.2017, а 23.11.2017 ще додатково сплачено 5249,22 грн та 9071,82 грн, які погасили борг за видатковими накладними № SI від 16.11.2017 та № SI від 17.11.2017.

Таким чином, видаткові накладні № SI від 16.11.2017 та № SI від 16.11.2017 були оплачені відповідачем у межах строків, що в них зазначені, а видаткова накладна № SI від 17.11.2017 була оплачена відповідачем з затримкою у один день. Повністю непогашеними відповідачем залишились видаткові накладні № SI від 18.11.2017 на суму 61656,30 грн, № SI від 20.11.2017 на суму 12356,76 грн, № SI від 20.11.2017 на суму 23680,50 грн, № SI від 21.11.2017 на суму 15960,00 грн, № SI від 21.11.2017 на суму 15960,00 грн, № SI від 22.11.2017 на суму 6961,86 грн, № SI від 22.11.2017 на суму 32369,52 грн, № SI від 24.11.2017 на суму 41586,30 грн та № SI від 25.11.2017 на суму 38501,40 грн.

06.01.2018 між сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем на суму боргу у розмірі 249032,64 грн (266552,76 грн (загальна сума поставок) - 17520,12 грн (сума оплат)).

У зв'язку з вказаним та з метою досудового врегулювання спору, 11.01.2018 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію від 09.01.2018 вих. № 25 про сплачу боргу на суму 249032,64 грн.

Згідно з поштового повідомлення про вручення поштового відправлення за № 883 претензія була отримана відповідачем 12.01.2018, однак залишена ним без відповіді та задоволення.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Положення аналогічного змісту міститься в ст. 526 ЦК України.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, суд вказує про обґрунтованість доводів позивача про стягнення з відповідача на його користь 249032,64 грн основної заборгованості, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань, визначених умовами договору поставки № 12316-10/2017 від 15.11.2017.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з позовної заяви, окрім боргу, позивач нарахував до стягнення з відповідача також 5156,21 грн 12% річних, які він називає штрафом, 80566,17 грн пені, 2490,32 грн інфляційних втрат та 6772,17 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Обгрунтовуючи право на стягнення такого виду неустойки як штраф, позивач посилається на приписи п. 5.3 договору, які, на його думку, передбачають можливість нарахування на суму боргу відповідача додатково 12% від загальної суми заборгованості.

Як зазначено в ч. 3 ст. 549 ЦК України штрафом - є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов'язання; він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов'язання.

До того ж суд зазначає, що застосування штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необгрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності (п. 2 постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14).

З огляду на викладене, суд встановив, що у п. 5.3 договору сторони передбачили відповідальність покупця перед постачальником за прострочення виконання грошового зобов'язання не у вигляді штрафу, як помилково вважає позивач, а саме 12% річних, нарахування яких здійснюється на підставі ст. 625 ЦК України, про що також зазначено у змісті вказаного пункту договору поставки.

Враховуючи викладене, оскільки штраф не може нараховуватись за порушення грошового зобов'язання, що має місце в даній справі, зважаючи на те, що це суперечить правовій природі такого виду неустойки, та беручи до уваги право сторони визначити інший, ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, розмір процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання, яку зобов'язується оплатити відповідач у разі порушення виконання ним договірного зобов'язання, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача 5156,21 грн 12% штрафу у відповідності до п. 5.3 договору є фактично вимогою про стягнення 12% річних, обрахунок яких має здійснюватися за кожний день прострочення грошового зобов'язання в розрізі кожної непогашеної накладної на поставку товару окремо.

Здійснивши перерахунок 12% річних по кожній неоплаченій накладній за період з моменту виникнення заборгованості по визначену позивачем у розрахунку ціни позову дату - 01.02.2018, суд дійшов висновку, що обґрунтовано заявлена сума 12% річних складає 5196,43 грн.

Оскільки суд не вбачає підстав для виходу за межі заявлених позивачем позовних вимог, вимога про стягнення з відповідача 5156,21 грн 12% підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розглядаючи питання про обґрунтованість вимог позивача щодо нарахування і стягнення на свою користь з відповідача 2490,32 грн інфляційних втрат, господарський суд враховує, що за ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно з наявного в матеріалах справи розрахунку ціни позову, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати за період 03.12.2017 - 01.02.2018 нараховані на суму боргу у розмірі 266552,76 грн.

При перевірці здійсненого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань, господарський суд встановив, що позивачем не було враховано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції має визначатися з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав би бути здійснений, а не на конкретну дату місяця (постанова Пленуму ВГС України від 17.12.2013 № 14).

З огляду на викладене, суд вказує, що розрахунок суми інфляційних мав бути проведений із суми боргу у розмірі 249032,64 грн, а не 266552,76 грн як вказує позивач.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, враховуючи вказаний позивачем період їх нарахування та суму боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав би бути здійснений, а саме 30.11.2017, господарський суд встановив, що обгрунтовано заявлена до стягнення з відповідача сума інфляційних втрат складає 6263,17 грн, однак стягнення інфляційних у меншому розмірі (2490,32 грн) є правом позивача. Тому вимога про стягнення з відповідача 2490,32 грн інфляційних втрат судом задовольняється у повному обсязі.

Враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача також пеню, слід зазначити, що пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 2 статті 343 ГК України передбачено, що розмір пені за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами п. 5.2 договору унормовано, що в разі простроченого платежу більше 3-х календарних днів, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежу.

Так, згідно з розрахунку позивача сума пені нарахована ним до оплати за неоплачені відповідачем видаткові накладні складає 80566,17 грн.

Здійснивши перерахунок пені, застосовуючи подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла в період прострочення грошового зобов'язання, на суму боргу у розрізі поставки по кожній видатковій накладній окремо з дати виникнення заборгованості по 01.02.2018, суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає пеня у розмірі 12503,94 грн. У стягненні 68062,23 грн пені слід відмовити за безпідставністю її нарахування.

Що стосується стягнення з відповідача 6772,17 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих позивачем відповідачу, у зв'язку з простроченнм оплати поставленого товару, то слід зазначити наступне.

В обґрунтування заявлених до стягнення відсотків позивач послався, зокрема, на приписи ст. 694 ЦК України, якими передбачено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Оскільки договором поставки № 12316-10/2017 від 15.11.2017 розмір процентів за користування товарним кредитом (кредитними коштами) не встановлено, то позивач вважає за можливе здійснити нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону, передбаченої частиною першою статті 8 ЦК України, на підставі приписів частини першої статті 1048 ЦК України, яка регулює подібні правовідносини.

Зважаючи на викладене, слід зазначити, що згідно ст. 536 ЦК України унормовано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України) (п. 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14).

Господарський суд зазначає, що умовами договору поставки № 12316-10/2017 від 15.11.2017, укладеного між сторонами, розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами не встановлено.

Проте, звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач здійснив нарахування цих процентів із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 ЦК України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Втім, суд вказує, що аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Натомість договір поставки і договір позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому господарський суд вказує, що застосування до договору поставки положень про договір позики (зокрема статті 1048 ЦК України) є безпідставним.

Враховуючи вищенаведене, твердження позивача про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень, передбачених ст. 1048 ЦК України, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Отже вимога про стягнення з відповідача 6772,17 грн процентів за користування чужими грошовими коштами є безпідставною, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів сплати боргу та/або інших доказів на спростування позовних вимог суду не надав, заборгованість визнав.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими у відповідності до вимог чинного законодавства, підтвердженими належними доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають частковому задоволенню на суму 269183,11 грн, з яких: 249032,64 грн основної заборгованості, 5156,21 грн 12% річних, 2490,32 грн інфляційних втрат та 12503,94 грн пені. У частині стягнення з відповідача 68062,23 грн пені та 6772,17 грн процентів за користування чужими грошовими коштами суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74-79, 129, 232, 233, 236- 238, 240, 241 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Биби Олександра Олександровича (АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшн Карго Партс" (02222, м.Київ, вулиця Закревського, будинок 16, ): 249032 (двісті сорок дев'ять тисяч тридцять дві) гривні 64 копійки основної заборгованості, 5156 (п'ять тисяч сто п'ятдесят шість) гривень 21 копійку 12% річних, 2490 (дві тисячі чотириста дев'яносто) гривень 32 копійки інфляційних втрат, 12503 (дванадцять тисяч п'ятсот три) гривні 94 копійки пені та 4037 (чотири тисячі тридцять сім) гривень 74 копійки судового збору.

3. У іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/).

Повне рішення складено: 25.06.2018.

Суддя В.М. Антонова

Друк:

1 - в справу

2,3 - сторонам - рек. з повід.