ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.06.2018 Справа № 920/115/18
м. Суми

З позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», м. Суми

про стягнення 848 509,91 грн.

Суддя Котельницька В.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 83/17 від 27.12.2017)

від відповідача ОСОБА_3 (довіреність № 007.2Др-38-1217 від 29.12.2017)

При секретарі судового засідання Пономаренко Т.М.

Суть спору: позивач відповідно до вимог позовної заяви просить суд стягнути з відповідача на свою користь 848509,91 грн. заборгованості, у тому числі 721586,64 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2015 року по грудень 2017 року та 126923,27 грн. суму 3% річних за період з 15.02.2015 по 19.01.2018, нараховані за невиконання зобовязань що виникли на підставі договору № 06/09-49 від 30.01.2009, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Відповідач подав відзив на позов, проти позовних вимог заперечує та зазначає, що у звязку з укладенням між сторонами у справі мирової угоди змінено порядок і строки сплати основного боргу за договором та розстрочено його сплату з червня 2012 року по травень 2027 року відповідно до погодженого сторонами графіку, і дану мирову угоду затверджено судом.

Позивач подав відповідь на відзив, доводи відповідача вважає необґрунтованими та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач подав заперечення, у яких наполягає на відсутності підстав для задоволення позову. Також у запереченні відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача в частині нарахування інфляційних втрат за лютий 2015 році у звязку із спливом строку для предявлення цих вимог.

Розгляд справи по суті розпочато у судовому засіданні 12.06.2018.

При розгляді справи по суті судом надано вступне слово позивачу.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Судом досліджено докази, поданні позивачем.

Відповідач підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позов, просив суд у задоволенні позову відмовити. Також підтримав заявлене у заперечення клопотання про застосування позовної давності до частини позовних вимог.

Судом досліджено докази, подані відповідачем.

Представниками сторін були надані пояснення з приводу обставин, на які вони посилались у поданих до суду заявах по суті справи.

У ході судового засідання судом були встановлені обставини справи, досліджено докази, надані сторонами на підтвердження своїх позицій по суті спору, а також вчинено інші необхідні дії, встановлені Главою 6 «Розгляд справи по суті» Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд встановив:

30.01.2009 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки природного газу № 06/09-49, відповідно до умов якого позивач зобовязувався передати відповідачу природний газ, а відповідач, в свою чергу, зобовязувався його прийняти та оплатити.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Сумської області від 24.06.2010 у справі № 18/50-10 частково задоволено позов Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення з Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» 39907365,95 грн. заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання вищевказаного договору поставки природного газу, стягнуто з відповідача на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 7 821 199 грн. 45 коп. боргу, 1 411 590 грн. 61 коп. пені, 595 960 грн. 87 коп. 3% річних, 2 907 586 грн. 47 коп. інфляційних збитків, 20 365 грн. 18 коп. державного мита, 188 грн. 47 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в іншій частині провадження у справі припинено.

Таким чином, обставини наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за поставлений природний газ за договором № 06/09-49 від 30.01.2009 є встановленими в іншій господарській справі, відтак, в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

19.07.2010 господарським судом на виконання рішення суду було видано відповідний наказ.

20.06.2012 між сторонами укладено мирову угоду, якою розстрочено сплату заборгованості з червня 2012 року по травень 2027 року відповідно до погодженого сторонами графіку.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 26.07.2012 у справі №18/50-10 затверджено вказану мирову угоду.

Відповідно до пункту 3 затвердженої судом мирової угоди враховуючи вимоги пункту 2.6. статті 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання вказаного судового рішення в частині суми основного боргу, яка на момент підписання цієї мирової угоди становить 2053086,98 (два мільйони пятдесят три тисячі вісімдесят шість грн.) 98 коп.

Відповідно до пункту 4 мирової угоди боржник зобов'язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у п. 2 цієї мирової угоди, шляхом сплати зобовязання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (надалі графік), зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Мирова угода, затверджена господарським судом відповідно до ст. 121 ГПК України (у редакції, чинній на момент затвердження мирової угоди) на стадії виконання рішення суду не змінює строку виконання відповідачем грошового зобовязання за договором № 06/09-49, а лише розстрочує виконання рішення суду згідно узгодженого сторонами графіку.

Відтак, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконує саме своїх договірних зобовязань, підставою виникнення заборгованості (і як наслідок порушення зобовязання відповідачем нарахування йому сум інфляційних збитків та трьох відсотків річних) є саме договір про закупівлю природного газу від 30.01.2009, що і було встановлено в судовому рішенні від 24.06.2010, у звязку з чим відповідачу відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України згідно з поданим розрахунком нараховано 126923,27 грн. суму 3% річних, 721586,64 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовим є зобов'язання, за яким боржник зобов'язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» роз'яснив, що за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд зазначає, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як встановлено судом, у справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань з оплати переданого позивачем природного газу саме за договором закупівлі природного газу №06/09-49, а не за рішенням суду чи за мировою угодою.

При цьому, позовні вимоги про нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних заявлені за період після прийняття Господарським судом Сумської області рішення від 24.06.2010 у справі № 18/50-10.

Положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на грошове зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що мирова угода укладена на стадії виконання судового рішення, не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні, а є процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання судового рішення. Як встановлено судом, мирова угода, укладена між сторонами у справі та затверджена ухвалою суду у справі № 18/50-10, виконується відповідачем шляхом проведення часткової оплати суми основного боргу відповідно до графіка, визначеного у цій мировій угоді. При цьому, умовами мирової угоди передбачена відповідальність відповідача за невиконання умов мирової угоди.

Твердження відповідача стосовно того, що з укладанням мирової угоди сторони встановили новий строк та порядок сплати заборгованості за договором №06/09-49 (що по суті є новацією) суд оцінює критично, оскільки у зв'язку з укладенням мирової угоди на стадії виконання судового рішення новація не може відбутись, а є лише факт розстрочення виконання судового рішення у справі № 18/85-10, яким встановлено заборгованість відповідача перед позивачем, що визнається і самим відповідачем у відзиві.

Згідно зі статтею 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Разом з цим згідно з частиною 4 зазначеної статті новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Отже, особливим видом припинення зобов'язання за домовленістю сторін є новація. Новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж самими сторонами. Юридичною підставою для зобов'язання, що виникає при новації, є домовленість сторін попередньої угоди про припинення первісного зобов'язання та про виникнення нового, яке за своїм змістом відрізняється від попереднього.

Однак, укладена між сторонами у справі та затверджена судом мирова угода не є новацією в розумінні статті 604 Цивільного кодексу України, оскільки за умовами мирової угоди зобов'язання відповідача оплатити поставлений позивачем природний газ не було замінено на будь-яке інше зобов'язання, умов про припинення первісного зобов'язання, що виникло за договором про закупівлю природного газу № 06/09-49 від 30.01.2009 мирова угода не містить.

Відповідно до п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно з положеннями п. 7.2. даної постанови у разі здійснених господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення оскільки інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на викладене, враховуючи, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач має невиконане зобовязання в частині оплати вартості поставленого природного газу згідно умов договору № 06/09-49 від 30.01.2009 суд зазначає про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму невиконаного грошового зобовязання.

Разом з тим, перевіривши проведений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних збитків у сумі 721586,64 грн., нарахованих за період з лютого 2015 року по грудень 2017 року, та трьох відсотків річних за період з 15.02.2015 по 19.01.2018 у розмірі 126923,27 грн., суд погоджується з позицією відповідача стосовно заявлення позивачем інфляційних збитків за лютий 2015 року поза межами позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частина пята зазначеної статті встановлює, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

За положенням частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до позиції, викладеної в пункті 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що інфляційні збитки повинні бути нараховані відповідачу за кожний повний місяць, у якому мало місце прострочення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 15.02.2018.

Таким чином, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 88379,62 грн. інфляційних збитків за лютий 2015 року заявлена поза межами позовної давності, а відтак, з урахуванням того, що про застосування позовної давності заявлено відповідачем, задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 86 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, за наслідками дослідження наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено правомірність позовних вимог, однак, враховуючи, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат за лютий 2015 року заявлені поза межами позовної давності, і про її застосування заявлено відповідачем у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 15.02.2015 по 19.01.2018 у сумі 126923,27 грн., інфляційних нарахувань за період з березня 2015 року по грудень 2017 року у сумі 633207,02 грн.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті судового збору суд покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 185, 231-233, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (40021, м. Суми, вул. Лебединська, 13; ) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; ) 126923 грн. 27 коп. - суму 3 % річних за період з 15.02.2015 по 19.01.2018, 633207 грн. 02 коп. інфляційних збитків за період з березня 2015 року по грудень 2017 року, нарахованих на суму зобовязань, що виникли на підставі договору від 30.01.2009 №06/09-49; 11446 грн. 96 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 18.06.2018.

Суддя В.Л.Котельницька