КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2018 р. Справа№ 927/718/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Доманської М.Л.

Верховця А.А.

за участю секретаря судового засідання: Сотнікової І.О.,

у присутності представників сторін:

від боржника: Крищенко Л.В. - ордер серії ЧН №027263 від 16.05.18

від ОСОБА_3: ОСОБА_9 - витяг з договору від 18.04.18

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „РОСТОК-ТРЕЙД" на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року

у справі № 927/718/17 (суддя Фесюра М.В.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю „РОСТОК-ТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „АРАТТА-АГРО"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17, серед іншого, визнано вимоги низки конкурсних кредиторів ТОВ „АРАТТА-АГРО" та затверджено реєстр вимог кредиторів боржника, до якого включеного вимоги ОСОБА_3 у розмірі 24 708 293,30 грн., з яких 20 712 335,70 грн. четвертої черги, 3 992 757,60 грн. шостої черги та 3 200,00 грн. першої черги; ГУ ДФС у Чернігівській області у розмірі 121 066,48 грн., з яких 113 307,79 грн. третьої черги, 4 558,69 грн. шостої черги та 3 200,00 грн. першої черги; МПП фірми „Ерідон" у розмірі 18 069 205,42 грн., з яких 15 169 205,42 грн. четвертої черги та 3 368,00 грн. першої черги; ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" у розмірі 5 559 856,8 грн. четвертої черги.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у даній справі в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_3 та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у їх визнанні, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів вказану апеляційну скаргу у справі № 927/718/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Верховця А.А., Сотнікова С.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17 залишено без руху та встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом 10 днів з дня отримання відповідної ухвали.

Згідно відомостей, які містяться на зворотньому поштовому повідомленні, уповноважена особа скаржника отримала копію вищезазначеної ухвали суду апеляційної інстанції 21.03.2018 року.

23.03.2018 року, згідно відтиску поштового штемпелю на конверті, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання ухвали суду від 19.03.2018 року подано докази направлення апеляційної скарги розпоряднику майна боржника арбітражному керуючому Штельманчуку М.С.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 року вищевказаною колегією суддів відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 19.04.2018 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від ОСОБА_3 та представника боржника надійшли відзиви на апеляційну скаргу, а від представника арбітражного керуючого - письмові пояснення на апеляційну скаргу.

Ухвалою суду від 19.04.2018 року відкладено розгляд справи на 17.05.2018 року на підставі ст. 216 ГПК України.

В судовому засіданні 17.05.2018 року оголошено перерву у справі до 31.05.2018 року на підставі ст. 216 ГПК України.

До початку судового засідання від представника арбітражного керуючого Штельманчука М.С. надійшла заява про відвід судді Київського апеляційного господарського суду Верховця А.А., яка мотивована упередженим ставленням вказаного судді до боржника.

В судовому засіданні 31.05.2018 року розглядалась подана заява про відвід судді Верховця А.А., за наслідками розгляду якої ухвалою суду від 31.05.2018 року визнано її необґрунтованою, зупинено апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року до вирішення питання про відвід судді Верховця А.А., а справу передано для визначення складу суду в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32, 228 ГПК України, для розгляду заяви про відвід судді.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2018 року для розгляду заяви про відвід судді Верховця А.А. у справі №927/718/17 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Яковлєв М.Л. судді: Чорна Л.В., Разіна Т.І.

Ухвалою суду від 05.06.2018 року вищезазначеною колегією суддів відмовлено у задоволенні заяви представника арбітражного керуючого Штельманчука М.С. про відвід судді Київського апеляційного господарського суду Верховця А.А. у справі № 927/718/17.

Ухвалою суду від 06.06.2018 року поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17 та призначено справу до розгляду на 21.06.2018 року.

У зв'язку з перебуванням судді Сотнікова С.В. у відпустці протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2018 року для розгляду справи № 927/718/17 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Верховець А.А., Доманська М.Л.

Ухвалою суду від 21.06.2018 року вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу № 927/718/17 за апеляційною скаргою ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року.

Представники ОСОБА_3 та боржника в судовому засіданні 21.06.2018 року проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції у відповідній частині - без змін.

Представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки явка представників учасників провадження у справі обов'язковою не визнавалась, а їх неявка в свою чергу не перешкоджає вирішенню спору, враховуючи надання представниками скаржника та розпорядника майна боржника пояснень по суті спору в судовому засіданні 17.05.2018 року, а також беручи до уваги, що матеріалів справи достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами у відсутність осіб, які не з'явились в судове засідання.

21.06.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року в оскаржуваній частині - частковому скасуванню з прийняттям у скасованій частині нового рішення про часткове визнання вимог ОСОБА_3, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закону про банкрутство).

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" звернулось до господарського суду Чернігівської області із заявою про порушення справи про банкрутство ТОВ „АРАТТА-АГРО" у зв'язку з неспроможністю останнього погасити наявну кредиторську заборгованість перед кредитором у сумі 6 557 106,80 грн.

Ухвалою суду від 21.08.2017 року порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ „АРАТТА-АГРО", визнано безспірні вимоги ТОВ „РОСТОК-ТРЕЙД" до ТОВ „АРАТТА-АГРО" в сумі 5 559 856,8 грн., розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Штельманчука М.С., вирішено інші процедурні питання.

Офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство здійснено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 21.08.2017 року за № 45425.

Після публікації вказаного оголошення у строк, встановлений ст. 23 Закону про банкрутство, до суду надійшла, зокрема, заява ОСОБА_3, в якій останній просить визнати його грошові вимоги до боржника у розмірі 18 255 750,10 грн. основного боргу, 450 142,00 грн. трьох відсотків річних, 2 006 443,60 грн. інфляційних втрат та 3 992 757, 60 грн. пені.

Вимоги кредитора ґрунтуються на невиконанні ТОВ „АРАТТА-АГРО", як поручителем, своїх зобов'язань за договором поруки від 17.08.2016 року щодо виконання фізичною особою ОСОБА_7, як боржником, зобов'язань за договором позики від 25.06.2015 року.

Розпорядником майна боржника, відповідно до повідомлення про розгляд вимог кредитора № 01-34/80-10 від 06.10.2017 року, заявлені вимоги не визнано у повному обсязі.

Разом з тим, боржник у письмових поясненнях про результати розгляду вимог кредиторів від 17.11.2017 року вимоги ОСОБА_3 визнав повністю.

За наслідками розгляду заявлених вимог кредиторів боржника в попередньому засіданні ухвалою господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17 визнано вимоги низки конкурсних кредиторів ТОВ „АРАТТА-АГРО" та затверджено реєстр вимог кредиторів боржника, до якого, зокрема, включеного вимоги ОСОБА_3 у розмірі 24 708 293,30 грн., з яких 20 712 335,70 грн. четвертої черги, 3 992 757,60 грн. шостої черги та 3 200,00 грн. першої черги.

Ініціюючий кредитор з даною ухвалою суду першої інстанції не погодився в чистині визнання вимог ОСОБА_3 та в апеляційній скарзі вказує на безпідставність включення останнього до реєстру вимог кредиторів, оскільки укладення договору поруки після настання строку виконання зобов'язання суперечить чинному законодавству та посилається на недотримання сторонами договору суттєвих умов договору, а саме пункту 7.7., згідно з яким сторони мали проставити підписи представників а печатки на кожній сторінці договору.

Крім того, скаржник зазначає, що порука станом на дату розгляду справи в суді першої інстанції є припиненою, оскільки сплинув як шестимісячний строк звернення з вимогою до поручителя, так і річний строк на пред'явлення позову до поручителя.

У додаткових поясненнях по справі, апелянт наголошує на помилкове визнання вимог заявленого кредитора на суму 2 006 443,60 грн. інфляційних втрат, оскільки сплата боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваної ухвали в частині вимог ОСОБА_3, колегія суддів вбачає підстави для її часткового скасування, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 23 Закону про банкрутство, конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Господарський суд зобов'язаний прийняти заяву кредитора, подану з дотриманням вимог цього Закону та Господарського процесуального кодексу України, про що виноситься ухвала, в якій зазначається дата розгляду заяви.

Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.

За наслідками розгляду зазначених заяв господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів.

Отже, вимоги кредиторів боржника, заявлені після офіційного оприлюднення відомостей про порушення справи про банкрутство, підлягають розгляду господарським судом, за результатом якого суд вправі визнати такі вимоги або відхилити.

Вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Згідно ст. 24 Закону про банкрутство, у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.

За результатами розгляду вимог кредиторів господарський суд виносить ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, які вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

У реєстрі вимог кредиторів повинні міститися відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов'язаннями, черговість задоволення кожної вимоги.

В силу абз. 7 ч. 25 Закону про банкрутство внесення змін до затвердженого господарським судом реєстру вимог кредиторів здійснюється виключно за наслідками перегляду ухвали господарського суду в апеляційному та касаційному порядку або за нововиявленими обставинами, а також у разі правонаступництва.

За таких обставин, у відповідності до ч. 1 ст. 269 ГПК України, ухвала суду першої інстанції від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17 переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині кредиторських вимог ОСОБА_3, які є предметом оскарження в апеляційному порядку. В іншій частині зазначена ухвала не переглядається.

Як вставлено судом та підтверджується матеріалами справи, в поданій суду заяві з кредиторськими вимогами заявник просить суд визнати його вимоги до боржника у розмірі 18 255 750,10 грн. основного боргу, 450 142,00 грн. трьох відсотків річних, 2 006 443,60 грн. інфляційних втрат та 3 992 757, 60 грн. пені., які виникли з наступного.

25.06.2015 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_7 (Позичальник), укладено Договір позики, відповідно до якого Позикодавець надає Позичальнику безвідсоткову позику в сумі 700 000 доларів США, що станом на день підписання Договору еквівалентно 14 824 614,00 гривень, а Позичальник зобов'язується повернути позику Позикодавцю у визначений цим Договором строк (п.1.2 Договору).

В п. 1.2. Договору сторони узгодили, що остаточний розрахунок між сторонами щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25.12.2015 року.

Відповідно до п. 2.1. Позикодавець зобов'язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору. п. 2.3. передбачено, що підтвердженням отримання позики Позичальником є його заява або розписка, видана Позикодавцю і засвідчена нотаріально.

Згідно п. 4.1. Договору, сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання строків та умов Договору у відповідності до чинного законодавства України та даного Договору.

Пунктом 4.4. Договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов'язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов'язаний сплатити Позикодавцю суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми боргу.

Відповідно до п. 7.1., договір вважається укладеним з дати його підписання та діє до його повного виконання сторонами.

У забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики 17.08.2016 року між ОСОБА_3 (далі-Кредитор) та ТОВ „АРАТТА-АГРО" (далі-Поручитель) укладено Договір поруки, згідно якого Поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором за виконання фізичною особою ОСОБА_7 (далі-Боржник) усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникають з Договору позики б/н від 25.06.2015 року, укладеного між Кредитором та Боржником. Поручитель відповідає перед Кредитором за порушення Боржником його зобов'язань за Основним договором.

Згідно п.1.2, Поручитель підтверджує, що він ознайомлений зі змістом Основного договору. Поручителю добре відомі усі умови вище зазначеного Основного договору, зокрема:

- сума Основного договору 700 000 доларів США, що станом на день підписання Основного договору еквівалентно 14 824 614,00 гривень;

- термін виконання основного зобов'язання боржника згідно Основного договору - не пізніше 25 грудня 2015 року;

- інші умови Основного договору, в тому числі, відповідальність за їх порушення.

Пунктом 2.2 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання Боржником своїх зобов'язань за Основним договором Кредитор має паво звернутися з письмовою вимогою про виконання такого обов'язку безпосередньо до Поручителя, який зобов'язаний виконати даний обов'язок протягом 3-х календарних днів з дати отримання ним такої вимоги.

Пунктом 2.4. Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення позики в повному обсязі, відшкодування можливих збитків, сплату штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Судом встановлено, що Кредитор виконав свої зобов'язання, що підтверджується наданою копією заяви від 03.08.2015 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованої в реєстрі за №797, згідно якої ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 700 000 доларів США, що станом на 25.06.2017 еквівалентно 14 824 614,00 грн.

За умовами Договору позики від 25.06.2015 року позичальник мав повернути кошти не пізніше 25.12.2015 року.

Разом з тим, боржник за Основним договором взяті на себе зобов'язання не виконав, отриману суму позики не повернув, внаслідок чого ОСОБА_8 звернувся до Поручителя з вимогою від 14.11.2016 року про сплату заборгованості за договором поруки, яка станом на дату вимоги склала 17 941 280,00 грн. (еквівалентно 700 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на дату вимоги).

Згідно копії листа-відповіді, адресованої Поручителем-ТОВ „АРАТТА-АГРО" кредитору-Макусі І.В. від 15.11.2016 року №15/11-18, поручитель визнав вимогу про сплату заборгованості в розмірі 17 941 280,00 грн., однак повідомив про неможливість у зв'язку із значним розміром заборгованості її погашення протягом трьох днів, як це передбачено у п. 2.2. Договорі поруки, та запропонував розстрочити погашення боргу на 10 років рівними частинами.

Таким чином, вимоги кредитора про сплату заборгованості залишились незадоволеними.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовим ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною першою Статті 1049 ЦК України встановлено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у трок та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов ,визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Ст. 612 наведеного кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно приписів ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. В силу частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Із системного аналізу зазначених норм вбачається, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, яке залишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22.02.2018 року у справі № 44/497-б та від 23.01.2018 року у справі №760/16916/14-ц.

Таким чином, судова колегія погоджується з місцевим судом, що вищенаведені норми не забороняють укладення договору поруки після прострочення основного зобов'язання і не встановлюють обов'язку кредитора спочатку пред'являти вимогу до боржника, а потім до поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється , якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги ,порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ст.ст.251,252 цього Кодексу строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 3.2 договору поруки передбачено, що порука, встановлена цим договором, припиняється після закінчення строку дії цього договору, що встановлений в п. 3.1 цього договору.

В свою чергу, згідно пункту 3.1 цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами. Строк дії цього договору - десять років з моменту набрання ним чинності.

Проаналізувавши наведені умови договору та норми ЦК України слід зазначити, що в пункті 3.2. сторони передбачили саме строк дії, а не термін, прямо зазначивши про це в умові і визначивши, що встановлюється він на протязі того ж періоду часу, що і строк дії договору.

Твердження скаржника про встановлення договором терміну, а не строку припинення поруки є помилковими, оскільки вказівка на подію, яка має неминуче настати, в даному випадку мала б місце лише тоді, коли б сторони послались на закінчення дії договору, а не строку такої дії, відтак правомірним є висновок місцевого суду про те, що порука за договором поруки від 17.08.2016 року не припинилась.

Стосовно відсутності підписів та печаток сторін на трьох із чотирьох сторінок договору поруки суд приходить до висновку, що такі обставини не можуть бути підставою для відмови у визнанні заявлених кредиторських вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

Статтею 204 цього Кодексу встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст.205-208 Кодексу, правочин вчиняється в усній або письмовій формі. Сторони мають право обирати форми правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особами.

Договір поруки складений у письмовій формі ,підписаний сторонам, що останніми не заперечується.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи , спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 638 Кодексу передбачає, що договір є укладеним, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту наведених норм випливає, що сторони можуть досягти згоди щодо інших істотних умов договору, однак такі умови будуть істотними лише тоді, коли будуть спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, договір має підписи та печатки сторін у Розділі 8 „Підписи та реквізити сторін" на останній четвертій сторінці.

При цьому, пункт 7.7. договору поруки, яким сторони погодили необхідність завізувати кожну сторінку договору, має відношення лише до форми договору, а отже не може вважатися істотною умовою, з якою закон пов'язує неукладеність або недійсність договору.

При цьому, представниками сторін договору в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтверджено, що договір є укладеним та дійсним.

Беручи до уваги положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину та враховуючи, що договір поруки від 17.08.2016 року не визнавався недійсним в судовому порядку і його недійсність із зазначених скаржником в апеляційній скарзі підстав не передбачена законом, то судова колегія дійшла висновку про чинність даного договору, з огляду на що доводи скаржника в цій частинні судом відхиляються.

Як було зазначено вище, станом на дату порушення провадження у справі про банкрутство боржника, заборгованість зі сплати суми позики поручителем за договором поруки від 17.08.2016 року не сплачена.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 23 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов'язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Станом на 14.09.2017 року Нацбанком України встановлено наступний курс валют: 1 дол. США = 26,079 грн.

Отже, сума основного боргу за договором поруки від 17.08.2016 року станом на 14.09.2017 року складає 18 255 750,10 грн., відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання та включення цих вимог до четвертої черги реєстру вимог кредиторів боржника.

Крім того, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Пунктом 4.4. Договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов'язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов'язаний сплатити Позикодавцю суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми боргу.

Пунктом 2.4. Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення позики в повному обсязі, відшкодування можливих збитків, сплату штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Отже, здійснивши перерахунок заявленої суми трьох відсотків річних у розмірі 450 142,00 грн. за період з 18.11.2016 року по 14.09.2017 року, судова колія вважає ці вимоги обґрунтованими та такими, що також підлягають включенню до четвертої черги реєстру вимог кредиторів боржника.

Крім того, пунктом 3.3. Договору поруки від 17.06.2016 року сторони погодили, що у випадку невиконання Поручителем вимоги кредитора, пред'явленої згідно п. 2.2 Договору поруки, Поручитель сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов'язання, що діяла на момент прострочення Поручителем виконання зобов'язання, за кожен день прострочення.

Отже, судом першої інстанції також правомірно визнано вимоги кредитора по пені у розмірі 3 992 757,60 грн. із включенням їх до шостої черги реєстру вимог кредиторів боржника.

В той же час, суд апеляційної інстанції не погоджується з господарським судом Чернігівської області щодо визнання та включення вимог ОСОБА_3 в частині інфляційних втрат за період з 18.11.2016 року по 14.09.2017 року у розмірі 2 006 443,60 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до умов Договору позики, Позикодавець надає Позичальнику безвідсоткову позику в сумі 700 000 доларів США.

Згідно наявної у матеріалах справи заяви від 03.08.2015 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованої в реєстрі за №797, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 700 000 доларів США.

Крім того, пунктом 2.8. Договору позики сторони погодили, що сума позики повертається у валюті: Долар США. Повернення суми позики у іншій валюті забороняється.

Тобто, грошові вимоги кредитора до боржника визначені в іноземній валюті.

За змістом статті 1 Закону України „Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-XII індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15 та в подальшому знайшла своє відображення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 954/931/15-ц та від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц.

Таким чином, оскільки між сторонами виникли правовідносини щодо повернення грошових коштів в іноземній валюті, судова колегія вважає помилковим застосування місцевим господарським судом до таких грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях, з огляду на що вказані вимоги є безпідставними, відтак ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_3 до боржника, дослідивши заяву кредитора на підставі наявних у справі доказів та здійснивши перерахунок заявлених сум, судова колегія вбачає наявність підстав для визнання та включення вимог ОСОБА_3 до боржника у розмірі 22 701 849,70 грн., з яких 18 705 892,10 грн. четвертої черги, 3 992 757,60 грн. шостої черги та 3 200,00 грн. першої черги.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „РОСТОК-ТРЕЙД" на ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17 задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду Чернігівської області від 22.11.2017 року у справі № 927/718/17 в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_3 у розмірі 24 708 293,30 грн. скасувати частково.

3. Прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати та включити вимоги ОСОБА_3 до боржника у розмірі 22 701 849,70 грн., з яких 18 705 892,10 грн. четвертої черги, 3 992 757,60 грн. шостої черги та 3 200,00 грн. першої черги.

4. Зобов'язати розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Штельманчука М.С. внести зміни до реєстру вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю „АРАТТА-АГРО".

5. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

6. Справу № 927/718/17 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 23.06.2018 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді М.Л. Доманська

А.А. Верховець