КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Справа№ 910/21079/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 18.06.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 (повний текст складено 07.03.2018)

у справі №910/21079/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання договору укладеним

В С Т А Н О В И В :

Приватне акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі, відповідач) про:

- визнання укладеним з моменту початку фактичного постачання газу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» Приватному акціонерному товариству «Дніпровська теплоелектроцентраль» Договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» у редакції позивача та відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2501;

- зобов'язання відповідача надати позивачу підписану уповноваженою особою письмову форму Договору постачання природного газу «останньої надії» в редакції споживача та відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2501;

- зобов'язання відповідача здійснити документальне оформлення господарських операцій по поставці природного газу за Договором постачання природного газу постачальником «останньої надії» в редакції споживача та відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2501.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.11.2016 Приватне акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» листом №2246/10 направило на адресу відповідача заяви - приєднання (2 екз.) і проект типового договору постачання природного газу з постачальником «останньої надії» (4 екз.) на 4 квартал 2016 року. У відповідь на вказаний лист Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» листом №26-8779/1.2-16 від 08.12.2016 відмовило в укладенні договору з постачальником «останньої надії» у зв'язку з відсутністю юридичних підстав. Як зазначає позивач, вказана відмова від укладення договору є незаконною, оскільки постачання природного газу не припинялось, у четвертому кварталі 2016 року від відповідача одночасно постачався газ по укладеним договорам постачання природного газу, так і газ для власних потреб (для виробництва електричної енергії), іншого постачальника природного газу позивач не мав. Також, позивач зазначав, що вказаний договір є публічним та за наявності підстав, передбачених законодавством, будь - який споживач може приєднатися до нього, згода відповідача на укладення такого договору не є обов'язковою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності визначених приписами пункту 3 Розділу V Правил постачання природного газу випадків, в яких постачання природного газу споживачу може здійснюватись постачальником «останньої надії» (відповідачем).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 року у справі №910/21079/17 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

У апеляційній скарзі позивачем також викладене клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:

- судом першої інстанції не взято до уваги, що у четвертому кварталі 2016 року природний газ для власних потреб (для виробництва електричної енергії) фактично поставлений відповідачем позивачу та прийнятий останнім, що підтверджується, зокрема, актами наданих послуг з розподілу природного газу та актами наданих послуг з транспортування природного газу за жовтень-грудень 2016 року, а відповідач незаконно ухиляється від укладення договору, що порушує права споживача природного газу та виробника теплової енергії - ПрАТ «Дніпровська ТЕЦ»;

- відмова відповідача в укладенні договору у зв'язку з наявністю у позивача заборгованості перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є безпідставною;

- оскільки постачальник «останньої надії» в силу приписів Закону України «Про ринок природного газу» не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу, такий договір для відповідача, якого визначено постачальником «останньої надії», є обов'язковим, і за наявності підстав, передбачених приписами пункту 3 Розділу 2 Правил постачання природного газу №2496, він не може відмовити в укладенні договору;

- ПрАТ «Дніпровська ТЕЦ» здійснило всі необхідні дії, визначені нормами законодавства України в умовах настання випадку для звернення до ПАТ «НАК «Нафтогаз України» як постачальника «останньої надії», який не має права відмовити в постачанні природного газу для потреб споживача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 поновлено позивачу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження у справі №910/21079/17, розгляд справи призначено на 31.05.2018.

21.05.2018 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що позивачем не доведено наявності юридичних підстав для укладення спірного договору.

31.05.2018 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, а також клопотання про заміну позивача у справі - Приватного акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» на Акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» у зв'язку зі зміною найменування, на підтвердження чого позивачем до клопотання долучено виписку з протоколу №1/2018 річних загальних зборів Приватного акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» від 25.04.2018, витяг зі статуту Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» та копію виписки з ЄДРПОУ.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 замінено позивача у справі - Приватне акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» на Акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль».

У судовому засіданні 31.05.2018 судом було оголошено перерву до 18.06.2018.

07.06.2018 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, аналогічна за своїм змістом поданій позивачем 31.05.2018.

У судовому засіданні 18.06.2018 позивач надав суду уточнену відповідь на відзив відповідача (вих. №1037/07 від 14.06.2018), просив суд при вирішенні спору брати до уваги саме її, а не відповідь на відзив, подану 31.05.2018.

Вказані документи були долучені судом до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи, викладені у апеляційній скарзі та відповіді на відзив, просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та відповіді на відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, основним видом діяльності ПрАТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» (змінено найменування на Акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль») (позивач) є комбіноване виробництво електричної та теплової енергії (когенерація) - спосіб одночасного виробництва електричної та теплової енергії в межах одного технологічного процесу у результаті спалення палива.

Як зазначає скаржник, між позивачем та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (відповідач) було укладено договори:

- №4739/1617-РО-3 від 30.09.2016 постачання природного газу для використання споживачем газу виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій;

- №1812/1617-БО-3 від 27.10.2016 постачання природного газу для використання споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам;

- №1811/1617-ТЕ-3 від 25.10.2016 постачання природного газу для використання споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення і постачання гарячої води населенню.

Договір постачання природного газу у 2016-2017 році для власних потреб відповідач не підписав, натомість, листом № 26-8779/1.2-16 від 08.12.2016 повідомив, що питання укладення цього договору розглядатиметься після ліквідації заборгованості за природний газ.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснював постачання природного газу для вироблення позивачем теплової енергії для окремих визначених законодавством категорій споживачів в межах договорів №4739/1617-РО-3 від 30.09.2016 (постачання природного газу для використання споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій), №1812/1617-БО-3 від 27.10.2016 (постачання природного газу для використання споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам); №1811/1617-ТЕ-3 від 25.10.2016 (постачання природного газу для використання споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення постачання гарячої води населенню).

Укладений сторонами договір, яким передбачалося постачання природного газу для власних потреб (на виробництво електричної енергії), припинив дію з 01.01.2016.

30.11.2016 Приватне акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» листом №2246/10 направило на адресу відповідача заяви - приєднання (2 екз.) і проект типового договору постачання природного газу на власні потреби та виробництва теплової енергії для інших споживачів з постачальником «останньої надії» (4 екз.) на 4 квартал 2016 року, підписані з боку позивача, який був отриманий відповідачем 01.12.2016 за вх. №6827/18-16, що підтверджується відповідним підписом на листі (том 1, а.с. 23 - 29).

У відповідь на вказаний лист ПАТ «НАК «Нафтогаз України» листом №26-8779/1.2-16 від 08.12.2016 відмовило в укладенні договору з постачальником «останньої надії» у зв'язку з відсутністю юридичних підстав та наявністю заборгованості позивача за використаний природний газ у розмірі 533 585 105 грн. 66 коп. перед відповідачем, який був отриманий Приватним акціонерним товариством «Дніпровська теплоелектроцентраль» 14.12.2016 за вх. №1393, що підтверджується відповідним підписом на листі (том 1, а.с.30).

Позивач повторно направив відповідачу заяву-приєднання від 06.02.2017 разом із супровідним листом №267/10 щодо постачання газу постачальником «останньої надії», період постачання газу вказаний з 01.01.2017 (том 1, а.с.121).

Відповідачем листом від 13.02.2017 №26-1545/1.2-17 повідомлено про відсутність підстав постачання природного газу постачальником «останньої надії» (том 1, а.с. 105-106).

Позивач, звертаючись з позовними вимогами, зазначає, що відповідач, як постачальник «останньої надії» безпідставно ухиляється від укладення договору. Позивач вважає, що на підставі статті 15 Закону України «Про ринок природного газу», абз. 2 пункту 6 Розділу V Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496 (далі, Правила постачання природного газу) постачання природного газу відповідачу в 4 кварталі 2016 року має здійснюватися у порядку, визначеному правилами для постачальника «останньої надії», що і стало підставою для звернення з позовом у даній справі.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на наступне.

Частинами 3, 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначаються Законом України «Про ринок природного газу» .

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2015 року №1307-р «Про визначення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» постачальником «останньої надії» Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» визначено постачальником «останньої надії» строком на три роки як переможця конкурсу.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2501, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1387/27832, затверджено Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» та постановлено, що суб'єкти господарювання, визначені Кабінетом Міністрів України як постачальники, які не мають права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу (постачальники «останньої надії»), оформлюють свої договірні відносини зі споживачами на підставі Типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії».

Положеннями пункту 26 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що постачальник «останньої надії» - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказана норма дає визначення особи - постачальника «останньої надії». Однак, випадки укладення відповідного договору постачання природного газу споживачу постачальником «останньої надії» передбачені саме пунктом 3 Розділу V Правил постачання природного газу, оскільки хоча відповідача і віднесено до «постачальника «останньої надії», проте, укладення ним таких договорів відбувається саме внаслідок наявності випадку, обумовленого зазначеним пунктом Правил.

Згідно частини 1 статті 15 Закону України «Про ринок природного газу» у разі якщо постачальника ліквідовано, визнано банкрутом, його ліцензію на провадження діяльності з постачання природного газу анульовано або її дію зупинено, а також в інших випадках, передбачених правилами для постачальника «останньої надії», постачання природного газу споживачу здійснюється у порядку, визначеному правилами для постачальника «останньої надії», та на умовах типового договору постачання постачальником «останньої надії», що затверджується Регулятором.

Вказана норма кореспондується з пунктом 1 розділу V Правил постачання природного газу, відповідно до якого, якщо в результаті ліквідації діючого постачальника, визнання його банкрутом, анулювання/зупинення його ліцензії, недостатності ресурсу природного газу для задоволення потреб споживача, відсутності пропозицій від постачальників чи в інших випадках, передбачених пунктом 3 цього розділу, споживач залишився (буде залишений) без постачальника та/або без достатніх ресурсів (підтверджених обсягів природного газу), споживач має право звернутися у порядку, визначеному цим розділом, до постачальника «останньої надії».

Постачальник «останньої надії» здійснює постачання природного газу всім споживачам, які звернулися до нього, на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати типовому договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», затвердженому Регулятором (далі, типовий договір), який є публічним, а його умови - однаковими для всіх споживачів України.

Максимальна тривалість постачання природного газу постачальником «останньої надії» не може перевищувати шістдесят календарних днів на рік та в будь-якому випадку не має тривати довше ніж до кінця календарного місяця, наступного за тим місяцем, у якому почалося фактичне постачання природного газу споживачеві постачальником «останньої надії» (пункт 2 розділу V Правил постачання природного газу, абз. 1 частини 2 статті 15 Закону України «Про ринок природного газу»).

Позивач стверджує, що укладення договору «останньої надії» є обов'язковим для відповідача, а відтак відповідач неправомірно відмовив в укладенні договору «останньої надії».

Порядок укладення «договору останньої надії» визначається Правилами постачання природного газу.

Приписами пункту 3 Розділу V Правил постачання природного газу встановлені випадки, в яких постачання природного газу споживачу може здійснюватися постачальником «останньої надії»:

- у діючого постачальника відсутній або не достатній ресурс природного газу для забезпечення споживача в необхідних обсягах на відповідний період;

- між діючим постачальником та споживачем розірваний договір на постачання природного газу або призупинений у частині постачання природного газу на відповідний період, при цьому споживач не встиг оформити договірні відносини з новим постачальником чи новий постачальник не встиг оформити підтверджений обсяг природного газу споживачу;

- діючого постачальника визнано банкрутом у встановленому порядку, або він припинив свою господарську діяльність з інших причин, або його вже ліквідовано;

- діючий постачальник більше не має права на постачання природного газу у випадку, якщо його ліцензія на постачання скасована або її дія призупинена Регулятором;

- діючий постачальник своєчасно не оформив підтверджені обсяги природного газу по споживачу на відповідний період (за умови, що споживачем дотримані зобов'язання за договором на постачання природного газу) та по споживачу вже розпочаті чи здійснені заходи з припинення розподілу/транспортування природного газу Оператором ГРМ/ГТС.

Діючий постачальник, який передбачає свою нездатність продовжувати постачання природного газу своєму споживачу та/або надалі виконувати свої зобов'язання за договором постачання природного газу, має завчасно (не пізніше ніж через три робочі дні після дня, коли йому стало відомо про відповідні обставини, які спричиняють його нездатність продовжувати постачання природного газу своїм споживачам) повідомити (з позначкою про вручення) про це споживача та поінформувати споживача про його право: вибрати іншого постачальника або звернутися до постачальника «останньої надії», а також про наслідки, що можуть статися через відсутність у споживача постачальника; на відшкодування збитків, завданих у зв'язку з нездатністю діючого постачальника виконати свої зобов'язання за договором постачання природного газу (пункт 4 Правил постачання природного газу).

Пунктом 5 Розділу І Правил постачання природного газу передбачено, що діючий постачальник - постачальник природного газу, з яким укладено договір постачання природного газу і який постачає природний газ споживачу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення договору "останньої надії" є обов'язковим для відповідача виключно у разі наявності вищезазначених підстав. Відсутність визначених приписами пункту 3 Розділу V Правил постачання природного газу обставин є підставою для відмови в укладенні договору «останньої надії».

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач повідомив позивача про відмову в укладенні договору «останньої надії» в зв'язку з відсутністю юридичних підстав на укладення відповідного договору.

Згідно з частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, договір може бути укладений за рішенням суду, проте, лише у випадку існування норм закону, що передбачають обов'язковість укладення такого договору.

Право сторін вільно визначати умови договору може бути обмежено тільки тими випадками, коли актом цивільного законодавства передбачено обов'язковість положень цього акту для сторін договору і сторони не вправі відступити від їх положень.

Згідно чинного законодавства України на відповідача законом покладено обов'язок укласти договір «останньої надії» за наявності визначених підстав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказуючи на обов'язок відповідача укласти з позивачем договір «останньої надії», позивачем не зазначено та не доведено наявності визначених приписами пункту 3 Розділу V Правил постачання природного газу випадків, в яких постачання природного газу споживачу може здійснюватися постачальником «останньої надії», зокрема невиконанням попереднім постачальником своїх обов'язків з тих чи інших підстав, тощо.

Сама лише відмова відповідача в укладенні договору постачання природного газу для власних потреб на новий строк у зв'язку з існуванням заборгованості з оплати за використаний газ не є підставою для застосування можливості врегулювання існуючих відносин сторін щодо поставки газу шляхом укладення договору з відповідачем як постачальником «останньої надії».

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано і те, що відповідач був у спірний період діючим постачальником для позивача згідно з Правилами постачання природного газу та Закону України «Про ринок природного газу», позивач не здійснював заходів, направлених на укладення договорів з новим постачальником, у зв'язку з чим відсутня умова, обумовлена абз. 3 пункту 5 розділу І Правил постачання природного газу.

Частиною 2 статті 37 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що оператор газорозподільної системи провадить діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, що видається Регулятором.

Статтею 40 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

Відповідно до Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2498, санкціонований відбір газу з газорозподільчої системи проводиться споживачем за умови наявності у нього укладеного із постачальником договору постачання природного газу, підтвердженого обсягу газу, а також відсутності простроченої заборгованості за договором. Наявність підтвердженого обсягу природного газу споживача (його постачальника) доводиться до відома Оператора ГРМ у встановленому законодавством порядку Оператором ГТС, а до відома споживача - його постачальником. За відсутності у Споживача договору постачання природного газу та/або виділених його постачальником підтверджених обсягів для потреб Споживача на відповідний календарний період Споживач не має права використовувати (споживати) природний газ із газорозподільної системи.

Також, у Типовому договорі встановлено, що підтверджений обсяг природного газу - об'єм (обсяг) природного газу, виділений постачальником для потреб споживача, з яким укладено договір постачання природного газу на відповідний розрахунковий період, підтверджений Оператором ГТС (включений до підтвердженої номінації) та доведений оператору ГРМ у порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Регулятора від 30 вересня 2015 року №2493.

З огляду на вищенаведене, доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування оскарженого рішення про те, що позивачем здійснювався облік природного газу, спожитого у 4 кварталі 2016 року, що підтверджується актами наданих послуг з транспортування природного газу та актами наданих послуг з розподілу природного газу від 31.10.2016, 31.11.2016 та від 31.12.2016 судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на те, що вказані документи не містять відомостей щодо постачальника природного газу і складені між позивачем та оператором газорозподільної системи.

Вказані акти засвідчують здійснення фактичного розподілу природного газу позивачу і не містять дати початку здійснення фактичного розподілу та не містять відомостей, що такий розподіл був здійснений з ресурсу відповідача. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що між позивачем та відповідачем був укладений договір на постачання природного газу постачальником «останньої надії», а також відсутній підтверджений обсяг природного газу для потреб споживача, а також була наявна прострочена заборгованість позивача перед відповідачем.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржник не заперечував наявність боргу, проте вказував на те, що 17.12.2015 Господарським судом Дніпропетровської області порушено провадження в справі про банкрутство ПАТ «Дніпровська ТЕЦ» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (справа №904/10198/15).

У свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність порушеної справи про банкрутство не спростовує і не звільняє боржника від сплати боргу, як не скасовує і не припиняє існування відповідної заборгованості, оскільки відповідний борг стає безспірним внаслідок його включення до реєстру вимог кредиторів і який підлягає погашенню у відповідній черговості за рахунок майна боржника.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позивач у позові просив визнати укладеним з моменту фактичного постачання відповідачем позивачу Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» в редакції споживача та відповідно до Типового договору. На думку позивача, днем укладення договору слід вважати фактичне постачання газу у опалювальному сезоні 2016-2017 років, тобто з 24.10.2016.

Статтею 187 Господарського кодексу України визначено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Таким чином, наведеною нормою не передбачено укладення договору на минуле, а тому доводи позивача в обґрунтування підстав задоволення позову щодо укладення з моменту фактичного постачання газу договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» в редакції споживача відповідно до Типового договору також є необґрунтованими та суперечать положенням статті 187 Господарського кодексу України.

Отже, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми в розумінні статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України доказами наявність визначених приписами пункту 3 розділу 5 Правил постачання природного газу випадків, в яких постачання природного газу споживачу може здійснюватися постачальником «останньої надії», відсутні обумовлені законом підстави для укладення відповідного договору «останньої надії» та, як наслідок, підстави для задоволення позовних вимог у даній справі.

Позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21079/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21079/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/21079/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.06.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко