Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/107/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність № 14-208 від 20.12.2017;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність № 007.1-83-1217 від 01.12.2017;

ОСОБА_3 - довіреність № 007.1-79-1217 від 01.12.2017,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз"

про визнання договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів укладеним

В підготовчому засіданні суду від 05.06.2018 оголошувалась перерва до 13.06.2018 об 11:00.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" звернулось до суду з позовом про визнання договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів укладеним.

Ухвалою суду від 07.03.2018 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засіданння.

В засіданні суду від 05.06.2018, за усною згодою сторін судом було ухвалено закрити підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

13.06.2018 до суду від відповідача надійшло клопотання №б/н від 12.06.2018 про закриття провадження у справі, у зв'язку із відсутністю предмета спору та додаткові пояснення № б/н від 12.06.2018 з додатками.

Вказані документи судом долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Надала усні пояснення по справі. Заперечила щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Представники відповідача щодо позову заперечили з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву № Zh007-сл-5694-0318 від 28.03.2018, запереченні № Zh007.1-ск-7281-0418 від 24.04.2018, додаткових поясненнях №б/н від 05.06.2018 та від 12.06.2018. Підтримали клопотання про закриття провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору. Вважають, що з 19.02.2018 договір на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів № 50/12/18 від 11.01.2018 є укладеним з протоколом розбіжностей від 23.01.2018, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору укладеним без протоколу розбіжостей.

Розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження у справі суд ухвалив відмовити в його задоволенні, оскільки позивач просить визнати укладеним договір на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів у своїй редакції, а не в редакції договору, за яким було складено протокол розбіжностей від 23.01.2018 та звернувся до суду в межах визначеного ст. 181 ГК України 20-денного строку, що свідчить про існування предмету спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач позовній заяві, рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 12.05.2016 на Філію "Центр метрології та газорозподільних систем" (далі- «ЦМГС») покладено здійснення функцій із забезпечення ефективного користування, експлуатації та контролю за майном (обєктами) газорозподільних систем як тих, що належать державі та передані НАК «Нафтогаз України» у користування, так і тих, що належать компанії та обліковуються на її балансі.

На виконання зазначеного рішення, Філією «ЦМГС» розроблений та направлений листом від 11.01.2018 №50/12-28 (а.с.28, т.1) ПАТ "Житомиргаз" проект договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів від 11.01.2018 №50/12/07/18 в двох примірниках, з метою його укладення.

29.01.2018 на адресу Філії «ЦМГС» від відповідача - ПАТ Житомиргаз» надійшов лист від 23.01.2018 №Zh007.2-JIB-882-O118 з договором на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів від 11.01.2018 №50/12/07/18, підписаний та скріплений печаткою з протоколом розбіжностей до нього.

Позивач, не погоджуючись із пропозиціями ПАТ "Житомиргаз", запропонованими у протоколі розбіжностей, звернулася до суду з позовом про укладення договору в редакції ПАТ НАК "Нафтогаз України".

В обґрунтування позовних вимог позивач зсилається на ч.1 ст.8 ЗУ "Про нафту і газ", Кодекс ГРМ, ч.1,3 ст. 37 ЗУ"Про ринок природного газу", Постастанови НКРЕ від 16.02.2017 № 201, від 30.09.2015 № 2494,ч.6 ст.7 ЗУ"Про трубопровідний транспорт", Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 95 "Про забезпечення використання газорозподільних систем або їх складових, ст. 179-188 ГК України, ст. 6,317,319,509,627 ЦК України.

Відповідач, згідно відзиву на позовну заяву № Zh007-сл-5694-0318 від 28.03.2018 (а.с. 161-167 т.1), пояснив, що спірний договір на експлуатацію складових газорозподільних систем, визнання укладеним якого є предметом спору у даній справі, не базується на державному замовленні, не є обов'язковим для укладення через пряму вказівку закону, жодних попередніх домовленостей щодо укладення спірного договору сторони не заключали, а тому законні підстави зобов'язувати відповідача укладати вказаний договір або визнавати його укладеним відсутні. Крім того, вказує, що запропонований позивачем договір суперечить інтересам відповідача та не відповідає формі, визначеній у додатку 3 до Кодексу ГРМ. Враховуючи зазначене, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач, у відповіді на відзив (а.с. 209-213, т.1) вважає незаконним перебування у користуванні ПАТ "Житомиргаз" об'єктів газорозподільних систем, які належать позивачу та неправомірним отримання відповідачем грошових коштів від споживачів, яким постачається природний газ з використанням об'єктів газорозподільних систем. Пояснює, що згідно ч.6 ст. 7 ЗУ "Про трубопровідний транспорт" саме договір про експлуатацію газорозподільних систем підлягає укладенню між сторонами. Вказує про необов'язковість дотримання форми договору, наведеного у Кодексі ГРМ, а також зазначає, що жодним із нормативно-правових актів не визначено, що договір наведений в додатку 3 Кодексу ГРМ є типовим або примірним договором.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши усні та письмові пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, враховуючи наступне.

Статтею ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст.181 ГК України.

Згідно вимог ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (ч.ч. 2,4 ст. 181 ГК України).

Частиною 1 ст. 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтями 6, 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем надіслано відповідачу договір на експлуатацію газорозподільних систем та їх об'єктів з метою його укладення, проте відповідачем складено протокол розбіжностей, з урахуванням якого підписано запропонований позивачем договір. Проте позивач у 20- денний строк не підписав договір з протоколом розбіжностей, а звернувся до суду з позовом, згідно якого просить визнати договір укладеним саме в його редакції.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Частинами 3, 6 ст. 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначає Закон України "Про ринок природного газу".

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов'язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

Так, на виконання вищезазначеного закону, був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГРС).

Відповідно до п. 1 глави 1 розділу III Кодексу ГРС, експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Пунктом 2 цієї ж глави цього ж розділу Кодексу ГРС передбачено, що власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов'язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

До матеріалів справи подано ряд документів, зокрема, на підтвердження права власності позивача на газорозподільну систему та її об'єкти, щодо експлуатації якої останній звертався до відповідача із пропозицією укласти договір.

З урахуванням вищевикладеного, матеріалами справи підтверджено, що ПАТ "Нафтогаз України" є власником відповідних об'єктів газопостачання (власник), а ПАТ "Житомиргаз" - є оператором газорозподільних систем (оператор).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Відповідно до ст. 187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом; інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Проаналізувавши умови спірного проекту договору, положення Кодексу ГРС та наведені норми ГК України, суд дійшов висновку, що спірний договір на експлуатацію складових ГРС, визнання укладеним якого є предметом спору по даній справі, не базується на державному замовленні, не є обов'язковим для укладання в силу прямої норми закону, жодних попередніх домовленостей щодо укладення спірного договору сторони не заключали, тому відсутні законні підстави зобов'язувати відповідача укласти вказаний договір або визнавати його укладеним.

Крім цього, зазначений в додатку №3 до Кодексу ГРС договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, не визначений як типовий або примірний, також вказаним Кодексом не встановлено обов'язковість дотримання його форми. Отже можна зробити висновок про відсутність заборони на укладення між позивачем та відповідачем, за умови взаємного узгодження всіх істотних умов, як договору на експлуатацію, так і інших, передбачених для вказаних правовідносин договорів, що свідчить про необов'язковість спірного договору до укладення.

Частиною 3 ст. 180 ГК України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою договору, отже в будь-якому випадку має бути погоджена сторонами.

У відповідності до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами частини першої статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення", вільні ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, ціни, які застосовуються під час використання об'єктів газорозподільних систем, не відносяться до регульованих та встановлюються за домовленістю сторін.

В обґрунтування визначеної у спірному проекті договору ціни позивач зсилається на забезпечення енергетичної безпеки держави та стратегічне значення об'єктів, які позивач має намір передати в експлуатацію відповідачу, а тому, з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 р. №95, визначив річну плату за експлуатацію майна, яку відповідач повинен сплатити позивачу, в розмірі 10% від балансової вартості такого майна.

Однак, правовідносини з експлуатації складових газорозподільних систем детально врегульовані нормами Кодексу ГРС з додатками, а тому не потребують регулювання правовими нормами, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини.

Крім цього, зазначеною постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 №95 врегульовані питання використання газорозподільних систем або їх складових, власником яких є держава, а також затверджено Типовий договір оренди газорозподільних систем або їх складових, а також Примірний договір експлуатації газорозподільних систем або їх складових. Таким чином, зазначеною постановою врегульовано правовідносини з іншим суб'єктним та об'єктним складом, а тому посилання на зазначену постанову як на підставу та обґрунтування визначення ціни запропонованого до підписання договору є безпідставним.

У матеріалах справи також відсутні докази, які підтверджують обґрунтованість ціни договору, що унеможливлює здійснення оцінки її правомірності.

Таким чином, відповідно до ч.8 ст. 181 ГК України, оскільки сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов спірний договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся), а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), підписана від імені України 9 листопада 1995 року, Перший Протокол, протоколи №4 і №7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року та Протоколи №2 і №11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі із застереженнями.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Господарським судом, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи враховані правові позиції Вищого господарського суду України за результатами касаційного перегляду судових рішень зі спорів щодо укладення договорів експлуатації газотранспортної системи, зокрема постанова від 09.02.2016 у справі №915/2176/14, у якій суд зазначив про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що визнання укладеним спірного договору, обов'язковість укладення якого не передбачена законом, суперечить загальним засадам цивільного законодавства про свободу договору та не ґрунтується на вимогах законодавства.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаного, суд дійшов висновку, що позов про визнання договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об'єктів укладеним, на визначених позивачем умовах, є необгрунтованим, тому суд відмовляє у його задоволенні.

Судові витрати у справі, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 73-79, 86, 91, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.06.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1- у справу;

2- 3- сторонам ( рек. з пов.)