ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/4505/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Київського національного університету технологій та дизайну

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.01.2018 (у складі колегії суддів: Чорногуз М.Г. (головуючий), Мальченко А.О., Жук Г.А.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 (суддя Ярмак О.М.)

у справі № 910/4505/17

за позовом Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича

до Київського національного університету технологій та дизайну,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву,

про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Фізична особа-підприємець (далі - ФОП) Кіктєв Є.О. звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з Київського національного університету технологій та дизайну (далі - Університет) 302 049,05 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача як балансоутримувача щодо відключення орендованого позивачем приміщення від постачання води та електроенергії, останній не мав можливості використовувати об'єкт оренди у своїй господарській діяльності за встановленою договірною метою та отримувати дохід, проте продовжував нести витрати з утримання об'єкта оренди, сплачуючи на користь відповідача у період з 06.05.2016 по 30.09.2017 орендні та інші платежі відповідно до умов, укладених між учасниками справи, договорів, у зв'язку із чим позивачу завдано збитки у заявленому розмірі, які відповідно до положень статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК) і статей 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 до участі у справі як третю особу залучено Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі - РВ ФДМУ).

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017, з урахуванням ухвали цього ж суду від 23.11.2017 про виправлення описки, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.01.2018, позов задоволено. Стягнуто з Університету на користь ФОП Кіктєв Є.О. 302 049,05 грн збитків та 4 530,74 грн витрат зі сплати судового збору.

Судові рішення мотивовано доведеністю позовних вимог і наявністю правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок порушення його прав.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у березні 2018 року Університет подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу Університет обґрунтовує, зокрема, неналежною оцінкою судами попередніх інстанцій обставин справи на предмет обґрунтованості заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача збитків з огляду на те, що договір оренди нерухомого майна, що є державною власністю, відповідно до вимог частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з позивачем продовжений не був і припинив свою дію 29.04.2016; ФОП Кіктєвим Є.О. не надано доказів на підтвердження заподіяння йому збитків саме відповідачем; судами не встановлено змісту понесених позивачем витрат, а орендні платежі за договором не можуть входити до складу збитків, оскільки їх сплата є обов'язком орендаря; судами належним чином не з'ясовано наявності у діях відповідача всього складу цивільного правопорушення для покладення на нього відповідальності з відшкодування збитків позивачу.

ФОП Кіктєв Є.О. у відзиві на касаційну скаргу вказує про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить залишити оскаржені судові рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, заперечення на касаційну скаргу та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи встановлено, що 23.03.2010 між РВ ФДМУ (орендодавець) і ФОП Кіктєвим Є.О. (орендар) укладено договір оренди № 5218 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - договір оренди), за умовами якого орендодавець передав у строкове платне користування нежиле приміщення площею 86,90 кв.м гаражного боксу, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 2, та знаходиться на балансі Університету, а ФОП Кіктєв Є.О. прийняв зазначене майно в оренду з метою розміщення автомийки (інше використання майна), про що сторони підписали акт приймання-передавання орендованого майна від 23.03.2010.

Відповідно до пункту 3.1 договору оренди в редакції додаткового договору від 04.04.2011 № 5218/01 передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) і становить за базовий місяць оренди (лютий 2011 року) - 7 046,82 грн; пунктом 3.3 договору оренди визначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з пунктом 3.6 договору оренди орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України, і чинних на кінець періоду за який здійснюється платіж.

Договір оренди укладено строком на 1 рік і діє з 23.03.2010 по 23.03.2011 включно (пункт 10.1).

У подальшому сторони неодноразово додатковими договорами продовжували строк дії договору оренди.

01.04.2012 між ФОП Кіктєвим Є.О. (орендар) та Університетом (балансоутримувач) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг № 5218 (далі - договір про відшкодування витрат балансоутримувача), за умовами якого балансоутримувач зобов'язався забезпечувати утримання прибудинкової території та обслуговування, експлуатацію і ремонт орендованого приміщення, а ФОП Кіктєв Є.О. зобов'язався брати участь у витратах на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним орендованої площі; пунктом 2.1 договору визначено, що перелік послуг та робіт, порядок та умови їх оплати встановлюються договором; балансоутримувач будівлі зобов'язався забезпечити надання орендарю комунальних послуг за діючими розцінками і тарифами (пункт 2.1.2 договору); цей договір укладено строком на 1 рік і діє з 01.04.2012 по 01.04.2013; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункти 5.1, 5.4 договору).

У листі від 16.11.2015 № 1/11-16658 Міністерство освіти і науки України як уповноважений орган управління за результатами розгляду звернення Університету повідомило РВ ФДМУ, відповідача та позивача про те, що з огляду на наявність наміру балансоутримувача використовувати передане в оренду майно для власних потреб договір оренди № 5218 продовжено не буде.

У відповідь на листи № 1/11-16658 та № 01-30/2663 від 19.10.2015 РВ ФДМУ у листі від 01.12.2015 № 30-06/12152 повідомило позивача, відповідача та Міністерство освіти науки України про те, що регіональне відділення, як орендодавець за договором, має намір припинити строк дії договору оренди від 23.03.2010 № 5218 у зв'язку із закінченням його дії 29.04.2016.

ФОП Кіктєв Є.О. у листі б/н б/д, який зареєстровано у Міністерстві освіти і науки України за вх. № К-6256 18.12.2015 просив дозволу Міністерства на продовження терміну оренди.

РВ ФДМУ листом від 23.02.2016 № 30-06/200 надіслано ФОП Кіктєв Є.О. та Університету заяву про зміну умов договору оренди від 23.03.2010 № 5218 після закінчення строку його дії, у якій викладено пропозицію щодо встановлення нових умов договору на новий строк (щодо проведення оцінки та укладення додаткового договору про продовження договору оренди).

04.04.2016 РВ ФДМУ листом за № 30-03/11(80) направлено на адресу позивача та відповідача пропозицію про дострокове розірвання договору оренди від 23.03.2010 № 5218.

25.04.2016 року між РВ ФДМУ та ФОП Кіктєвим Є.О. укладено додатковий договір № 5218/06, за умовами якого продовжено строк дії договору оренди на 2 роки і 11 місяців, а саме: з 30.04.2016 по 31.03.2019 включно.

Університет у листі від 10.05.2016 № 01-30/1162 з посиланням на лист Міністерства освіти і науки України за №1/11-16658 щодо не продовження договору оренди від 23.03.2010 № 5218 повідомив ФОП Кіктєва Є.О. про припинення договору про відшкодування витрат балансоутримувача.

12.05.2016 ФОП Кіктєвим Є.О., його працівником ОСОБА_7 та адвокатом Загородньою Д.М. складено акт про відключення від водопостачання, яким засвідчено факт відключення 12.05.2016 балансоутримувачем водопостачання до орендованого приміщення (автомийки).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.08.2016 у справі № 910/11670/16 відмовлено у задоволенні позову РВ ФДМУ до ФОП Кіктєва Є.О. про дострокове розірвання договору № 5218 та повернення майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі № 910/9415/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2017, позов ФОП Кіктєва Є.О. до Університету, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Міністерства освіти і науки України, РВ ФДМУ, задоволено, зокрема зобов'язано Університет не чинити перешкоди ФОП Кіктєву Є.О. у користуванні нежилим приміщенням площею 86,90 кв. м шляхом відновлення водопостачання та електропостачання у вказаному приміщення.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування збитків, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо припинення постачання води та електроенергії в орендоване приміщення, він не міг використовувати об'єкт оренди у своїй господарській діяльності та отримувати дохід, а при визначенні складу та розміру завданих збитків виходив із витрат, понесених ним на сплату орендної плати та інших витрат (комунальні послуги).

Університет, заперечуючи проти позову, посилався на те, що орендна плата та витрати на утримання орендованого майна в контексті статей 22, 614, 623 ЦК і 226 ГК не належать до складу збитків, тому відсутній причинний зв'язок між діями Університету та діями позивача щодо сплати зазначених витрат, відсутня вина відповідача, а отже відсутній склад господарського правопорушення.

Задовольняючи позов ФОП Кіктєва Є.О., суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що судовим рішенням у справі № 910/9415/16 установлено факт правомірного зайняття позивачем орендованого приміщення, яке він за договором оренди має використовувати за його призначенням - для розміщення автомийки, а також установлено обставини, за якими Університет як балансоутримувач цього приміщення в порушення умов договору про відшкодування витрат балансоутримувача належним чином не забезпечив надання орендарю комунальних послуг, зокрема, водопостачання та енергопостачання, отже, в силу положень статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК; у редакції, чинній до 15.12.2017) ці обставини є преюдиціальним фактом і не потребують доказування у справі № 910/4505/17. Ураховуючи встановлений факт неправомірних дій відповідача, суд вважав доведеним факт заподіяння позивачу такими діями відповідача збитків у вигляді витрат, понесених позивачем за період з 06.05.2016 (день, у який безпідставно відключено енергопостачання) до 30.09.2017 (здійснення останнього платежу) на оплату орендних платежів та інших витрат на виконання умов договору оренди та договору про відшкодування витрат балансоутримувача, які підлягають відшкодуванню в розмірі 302 049,05 грн.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

За змістом статті 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України (далі - ГК) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Склад та розмір відшкодування збитків визначено положеннями статті 225 ГК, відповідно до якої до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

З огляду на зазначені положення чинного законодавства відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до частини 2 статті 623 ЦК розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, для правильного вирішення спору, пов'язаного з відшкодуванням збитків, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017 на час розгляду справи).

Виходячи з наведеного, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення зв'язку між протиправною поведінкою та збитками потерпілої сторони.

В обґрунтування розміру та складу збитків позивач послався на витрати, понесені ним на сплату орендної плати, та інші витрати (комунальні послуги), що підтвердив актами прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) за відповідний період.

Зі змісту цих актів вбачається, що складовою цих платежів є орендна плата, яка перераховується до державного бюджету, витрати на утримання орендованого нерухомого майна, а також відшкодування за інші комунальні послуги.

Виходячи зі змісту положень статей 22 ЦК, 224, 225 ГК, до складу збитків включаються, зокрема, саме ті витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Разом із тим за змістом положень статті 286 ГК, статей 19, 21 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" орендна плата це платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об'єкта оренди. Аналогічні положення містяться в умовах договору про відшкодування витрат балансоутримувача (пункт 3.2.3).

Вважаючи доведеним склад та розмір збитків, заявлених до стягнення позивачем, а також дійшовши висновку, що сплачені грошові кошти можуть бути визначені у якості зроблених управненою стороною витрат, суди не врахували наведені вище положення чинного законодавства і умови договору та не дали належної правової оцінки тим обставинам, чи є витрати, які позивач поніс на сплату орендної плати збитками в розумінні статей 22 ЦК, 224, 225 ГК, також суди не встановили та в рішенні не зазначили причинний зв'язок між поведінкою відповідача та сплатою позивачем орендних платежів як складової частини цивільного правопорушення, а відтак і не встановили наявності усіх елементів складу такого правопорушення для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування збитків позивачу.

Крім того, суди попередніх інстанцій, пославшись виключно на факти встановлені судовим рішенням від 20.12.2016 у справі № 910/9415/16, у межах справи, яка розглядається, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме причин, за якими водопостачання та енергопостачання не подавалися до орендованого позивачем приміщення, період за який позивач не мав можливості користуватися об'єктом оренди, внаслідок яких саме неправомірних дій відповідача завдано збитків позивачу та якими доказами підтверджуються зазначені обставини.

Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися вимог процесуального закону щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, тому висновки цих судів щодо наявності підстав для задоволення позову є передчасними.

За змістом статті 301 ГПК суд касаційної інстанції розглядає справи за правилами розгляду справи судом першої інстанції з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу щодо меж розгляду справи, а тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Зважаючи на викладене, а також відповідно до положень частини 3 статті 310 ГПК судові рішення постановлені у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Київського національного університету технологій та дизайну задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі № 910/4505/17 скасувати.

3. Справу № 910/4505/17 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий