ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2018 р. Справа № 920/18/18

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.

та за участю:

від позивача - не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи листом повідомленням, в якому міститься підпис уповноваженого представника ПАТ " НАК "Нафтогаз України" (т. 1 а.с. 197);

від відповідача - ОСОБА_1 (ордер СМ 07/05 від 14.05.2018 та свідоцтво № 284 від 27.03.2009),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вх. №786 С/2) на рішення ухвалене Господарським судом Сумської області о 12 годині 23 хвилини 22.03.2018 у приміщенні Господарського суду Сумської області суддею Заєць С.В. (повний текст складено та підписано 23.03.2018) у справі № 920/18/18

за позовом ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до ПАТ "Сумиобленерго"

про стягнення 1650304,70 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем № 43 від 04.05.2000 року, 157150 грн. 68 коп. 6% річних, 493154 грн. 02 коп. інфляційних збитків.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 у справі № 920/18/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" (вул. Івана Сірка, буд. 7, м. Суми, 40035, код 23293513) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ( вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001, код 20077720) 157150 грн. 68 коп. 6% річних, 2357 грн. 26 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1000000 грн, суд першої інстанції зазначив, що 01.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 видано виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості за векселем № 43 на суму 1000000 грн.

У виконавчому написі № 499 зазначено, що він набуває чинності з моменту його вчинення та має бути предявлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

Під час розгляду справи, місцевим господарським судом встановлено, що виконавчий напис № 499 від 01.04.2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 знаходиться на виконанні у державній виконавчій службі.

Вказані обставини підтверджуються постановою відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 20.04.2015 року ВП № 47271175.

На час звернення позивача з позовом його права та інтереси вже були захищені нотаріусом в обраний позивачем позасудовий спосіб, а тому суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення 1000000 грн. боргу за векселем № 43 від 04.05.2000 року.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині про стягнення з відповідача 493154 грн. 02 коп. інфляційних втрат за період з 20.03.2015 по 31.10.2017, суд першої інстанції вважав, що покладення на особу, зобовязану за векселем, інших платежів, зокрема, збитків від інфляції не передбачено спеціальним законом, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, а тому ст. 625 ЦК України у даному випадку застосуванню не підлягає.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 6% річних, суд врахував порушення відповідачем строків платежу, оскільки до 19.03.2015 року відповідачем не оплачено вимоги за векселем, а також те, що право на стягнення 6% передбачено Уніфікованим законом. З урахуванням наведеного, суд вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 157150 грн. 68 коп. 6% річних (за період з 20.03.2015 по 31.10.2017).

Позивач не погодився з прийнятим у справі рішенням та звернувся з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 у справі № 920/18/18 в частині відмови позивачу у стягненні з відповідача 1000000 грн основної заборгованості, 493154,02 грн інфляційних втрат за векселем № 40 та прийняти в цій частині нового рішення та яким стягнути з ПАТ "Сумиобленерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 1000000 грн заборгованості, 493154,02 грн інфляційних втрат. Відшкодувати ПАТ "НАК "НАфтогаз України" за рахунок ПАТ "Сумиобленерго" витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні 30.05.2018.

Відповідач надіслав відзив (вх. 3728 від 18.05.2018) на апеляційну скаргу, в якому наводить заперечення на доводи, викладені в апеляційній скарзі та просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. 4066 від 30.05.2018), в якому просить суд долучити до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 904/8712/17. Відповідач вказує, що у наданій копії постанови Верховного Суду наведена правова позиція щодо стягнення інфляційних нарахувань у разі врегулювання правовідносин вексельним законодавством.

Вказане клопотання, розглянуто судом, задоволено та долучено до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду.

В судовому засіданні 30.05.2018 оголошено перерву в судовому засіданні до 14.06.2018, про що належним чином повідомлені представники сторін в судовому засіданні, на підтвердження обізнаності про час та місце наступного судового засідання представники поставили підписи в листі повідомленні.

В судове засідання 14.06.2018 позивач уповноваженого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, те, що в судовому засіданні 30.05.2018 представник позивача висловив вимоги апеляційної скарги та доводи на їх обґрунтування, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача за наявними матеріалами.

В судовому засіданні 14.06.2018 представник відповідача оголосив клопотання, про долучення до матеріалів справи постанов Верховного Суду, постановлених у травні 2018 року з аналогічних спорів. Клопотання задоволено судом.

Представник відповідача заперечував проти вимог та доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні. Пояснив, що вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, переглянувши справу та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, під час апеляційного провадження 24.04.2000 року між позивачем та Українським кредитним банком (правонаступником якого є ПАТ "Акцент-Банк") було укладено договір № Т-102/042000 у відповідності до якого банк зобовязується передати позивачу вексель ПАТ "Сумиобленерго" з бланковим індосаментом протягом 10 днів з моменту заключення даного договору згідно із додатком № 1 до даного договору.

В подальшому ПАТ "Акцент-Банк" на звороті спірного векселя був проставлений бланковий індосамент на предявника Платити наказу: без обороту на мене.

Актом приймання-передачі до договору № Т-102/042000 від 24.04.2000 року Українським кредитним банком було передано позивачу, в тому числі і вексель, який є предметом даного спору.

Позивач є законним власником простого векселя ПАТ "Сумиобленерго" на загальну суму 1000000 грн. № 43, випущеного 4 травня 2000 року, зі строком платежу - по предявленню, але не раніше 01 січня 2015 року.

13.03.2015 року позивач листом № 26-1847/1.2-15 звернувся до відповідача з вимогою про оплату векселя № 43 до 19.03.2015 року. Відповідач вексель не оплатив.

19.03.2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з листом № 26-2003/1.2-15 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

Розпискою від 26.03.2015 року про передачу векселів для опротестування приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3 отримала , в тому числі і вексель № 43 на суму 1000000 грн.

25.03.2015 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3 звернулась до відповідача з телеграмою-вимогою з пропозицією до 12 години 26.03.2015 року здійснити оплату, в тому числі вказаного вище векселя або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У звязку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26.02.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3 видано акти про протест вказаного вище векселя (зареєстровано в реєстрі № 981).

Актом приймання-передачі від 26.03.2015 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3 передано, в тому числі вищезазначений вексель та акт про протест векселя позивачу.

31.03.2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі за вказаним векселем на суму 1000000 грн.

01.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 499) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем № 43 від 04.05.2000 на суму 1000000 грн.

Як встановлено Господарським судом Сумської області та підтверджується наявною в матеріалах справи копією постанови Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції 20.04.2015 відкрито виконавче провадження № 47271175 на примусове виконання виконавчого напису нотаріуса № 499 від 01.04.2015 про стягнення з ПАТ "Сумиобленерго" боргу на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в розмірі 1000000,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивач просить суд стягнути з відповідача 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем № 43 від 04.05.2000 року, 157150 грн. 68 коп. 6% річних, 493154 грн. 02 коп. інфляційних збитків.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на момент звернення з позовом заборгованість за векселем не сплачена, тому просить стягнути основний борг, відсотки та втрати від інфляції за прострочення оплати боргу.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 у справі № 920/18/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" (вул. Івана Сірка, буд. 7, м. Суми, 40035, код 23293513) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001, код 20077720) 157150 грн. 68 коп. 6% річних, 2357 грн. 26 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Апелянт не погодився з рішенням частково та просить скасувати його в частині відмови у стягненні основного боргу та інфляційних втрат.

На думку апелянта, висновки місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу через те, що позивач вже захистив своє порушене право у інший спосіб - шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, не відповідає нормам матеріального права, а саме, ст. 15, ст. 19 ЦК України. Як вважає апелянт, законодавство не позбавляє особу права обирати передбачені законом способи захисту своїх прав та інтересів.

Також апелянт вважає, що місцевим господарським судом неправомірно відмовлено у задоволенні вимог про стягнення втрат від інфляції через несвоєчасність сплати боргу за векселем.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у справі і додатково поданими доказами те перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши доводи апелянта щодо неправомірності рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення основного боргу, зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, - і за її межами.

Відповідно до статті 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчим документом.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат " для стягнення грошових сум або витребовування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, відбувається стягнення заборгованості за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку.

Статтею 8 Закону України "Про обіг векселів в Україні" зазначається, що вексель опротестований нотаріусом у встановленому законом порядку, є виконавчим документом (крім векселя, опротестованого у недатуванні акцепту).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У разі відсутності добровільного виконання з боку боржника зобов'язання, кредитору потрібно звертатись до органів та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України, судових наказів, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом, виконавчих написів нотаріусів.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач та боржник. при цьому боржник зобов'язаний вчинити на користь стягувача вчинити певні дії (сплатити кошти тощо).

З аналізу положень статей 17,18 ЦК України вбачається, що у статті 17 ЦК України йдеться про захист цивільних прав та інтересів Президентом України, органами державної влади, органами АРК або органами місцевого самоврядування, а саме, у ч. 3 статті 17 ЦК України міститься положення, відповідно до якого рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду, при тому що стаття 18 ЦК України такого положення не містить. Так, на відміну від виконавчого напису нотаріуса, Президент України, органи державної влади, органи влади АРК або органи місцевого самоврядування при захисті цивільних прав особи не видають документи, які підлягають примусовому виконанню згідно статті 3 Закону України "про виконавче провадження".

Як встановлено та зазначено вище, апелянт (ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернувся до нотаріуса, який вчинив виконавчий напис щодо векселя, і за цим виконавчим документом відкрито виконавче провадження щодо стягнення боргу в примусовому порядку. На момент звернення позивача з позовом до суду, на момент прийняття оскаржуваного рішення, виконавче провадження не закрито, не закінчено. Отже, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що позивач скористався своїм правом та обрав на свій розсуд спосіб у який він міг захистити своє порушене право, а саме - шляхом вчинення виконавчого напису.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку тому, що позивач звернувся за захистом цивільного права до нотаріуса, який вчинив виконавчий напис на векселях, і за яким порушено виконавче провадження, на момент звернення позивача до суду та прийняття оскаржуваного рішення виконавче провадження триває, тому права позивача захищені у інший спосіб.

Такий правовий висновок міститься у рішенні судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.03.2008, постанові Вищого господарського суду України від 12.11.2009 № 32/134.

Також судова колегія Харківського апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що підставою для пред'явлення позову про стягнення боргу за векселем є оригінал векселя. Однак, позивачем не надавався оригінал векселя до суду першої інстанції та не надано пояснень та обґрунтувань щодо його ненадання.

Зважаючи на викладене, відсутні правові підстави для задоволення вимог в частині стягнення 1000000 грн. основного боргу за виданим простим векселем № 43 від 04.05.2000 року,

Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення втрат від інфляції.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат за період прострочення оплати векселя та безпідставність доводів апелянта про неправомірність відмови у вимогах про стягнення інфляційних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Тобто, Уніфікованим законом не передбачено покладення на особу, зобовязану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах зі справ № 904/8713/17 від 22.05.2018; 904/8712/17 від 22.05.2018.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки, щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні норм права.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що висновки, викладені в рішенні Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 у справі 920/18/18, ґрунтуються на чинному законодавстві та зроблені при належному повному та об'єктивному дослідженні обставин справи. Судова колегія не вбачає правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника спростовуються матеріалами справи, документально не підтверджені та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи положення статті 129 ГПК України та зважаючи на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати у вигляді судового збору, який сплачений апелянтом за звернення з апеляційною скаргою, відшкодуванню не підлягають та покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 254, 269, 270, 273, п.1 ч. 1 статті 275, 276, 282-284 ГПК України Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 у справі № 920/18/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.06.2018

Головуючий суддя Шутенко І.А.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Плахов О.В.