ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2018

Справа № 910/4394/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (85003, м.Добропілля, Донецька область, вул.Київська, 1, )

до

Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м.Київ, вул.Тверська, 5, ) в особі: Регіональної філії «Львівська залізниця» (79000, м.Львів, вул.Гоголя, 1, )

про

стягнення 38021,27 грн.

Представники сторін: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (далі – ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ») звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі: Регіональної філії «Львівська залізниця» (далі – ПАТ «Українська залізниця») про стягнення 38021,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.10.2017 Позивач відповідно до Технічних умов завантажив вугілля кам’яне по накладній №52363363: у вагон №60775939 в кількості 69300 кг, у вагон №56952310 в кількості 69200 кг та передав Відповідачу для перевезення. На станції прибуття вагонів були складені комерційні акти №45003/366 та №450003/367 від 12.10.2017. Під час контрольного переважування вантажу виявлена недостача, яка складає: у вагоні №60775939, з урахуванням норм природної втрати: 9,014 т * 2175,13 грн (вартість 1 тони) 19606,62 грн та у вагоні №56952310, з урахуванням норм природної втрати: 8,466 т * 2175,13 грн 18414,65 грн, на загальну суму 38021,27 грн, яку Позивач просить стягнути з Відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2018 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі: Регіональної філії «Львівська залізниця» про стягнення 38021,27 грн. залишено без руху, з підстав недотримання вимог п. 6 ч. 3 ст. 162, ч. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України та запропоновано Позивачу усунути недоліки позовної заяви, а саме протягом п’яти робочих днів з дня вручення ухвали про залишення позову без руху подати до суду належні докази: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов’язковий досудовий порядок урегулювання спору.

25.04 2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 13.04.2018 по справі №910/4394/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 відкрито провадження у справі №910/4394/18, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

27.04 2018 через відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому Відповідач заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог.

27.04.2018 через відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання, у якому Відповідач просив суд передати справу №910/4394/18 до Господарського суд Львівської області для слухання по суті, посилаючись на те, що Позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» по діяльності відособленого підрозділу - Регіональної філії «Львівська залізниця», якій надано право бути позивачем та відповідачем у суді.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання Відповідача про передачу справи №910/4394/18 за підсудністю до Господарського суду Львівської області з огляду на наступне:

Клопотання Відповідача вмотивовано тим, що Позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» по діяльності відособленого підрозділу - Регіональної філії «Львівська залізниця», якій надано право бути позивачем та відповідачем у суді.

Спір у даній справі виник з діяльності відокремленого підрозділу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - Регіональної філії «Львівська залізниця».

Частиною 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить Позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.30 Господарського процесуального кодексу України, спори, що виникають з договору перевезення, у разі, коли одним з відповідачів є перевізник, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням перевізника.

Отже, зважаючи на те, що Позивач звернувся із даним позовом у порядку виключної підсудності до головного підприємства перевізника - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», а не до його філії - Регіональної філії «Львівська залізниця», та реалізував своє право вибору між господарськими судами для захисту порушеного права, даний спір підсудний Господарському суду міста Києва.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив на позов у визначений у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

10.10.2017 Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» як вантажовідправник по залізничній накладній №52363363 від 10.10.2017 здійснило відправлення вагонів, із вугіллям кам’яним Г-0-100 у вагонах: №60775939 в кількості 69300 кг; №56952310 в кількості 69200 кг зі станції Добропілля Донецької залізниці на станцію Бурштин Львівської залізниці одержувачу ПАТ «ДТЕК Західенерго» Бурштинська ТЕС.

На станції Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці залізницею проведено комісійне переважування маси вантажу на вагонних вагах, під час якого виявлено, що маса вантажу у зазначених вагонах не відповідає масі, вказаній у накладній, про що складені комерційні акти №450003/366 від 12.10.2017 та №450003/367 від 12.10.2017.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач посилається на неналежне виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» своїх обов'язків щодо здійснення перевезень вантажу Позивача, а саме, щодо його збереження до моменту видачі останнього вантажоотримувачу. Враховуючи нестачу вантажу, яка виникла під час здійснення Відповідачем перевезення вантажу, Позивач просить суд стягнути з Відповідача 38021,27 грн вартості нестачі вугілля.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України).

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства (ч.2 ст. 307 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 6 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 (надалі – Статут залізниць України), накладна – основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони – одержувача.

Матеріалами справи (накладна № 52363363 від 10.10.2017) підтверджується прийняття вантажу до перевезення Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (Перевізник) від Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (Вантажовідправник) та здійснення його перевезення зі станції відправлення до станції призначення.

За приписами ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 110 Статуту залізниць України, передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У статті 52 Статуту залізниць України передбачено, що на станціях призначення залізниця зобов'язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Як встановлено судом, за результатами зважування вантажу, який перевезено згідно з накладної № 52363363 від 10.10.2017, виявлено його часткову втрату у вагонах № 60775939 та №56952310, на підтвердження чого перевізником складені відповідні комерційні акти.

У розділі «Д» Комерційного акту №450003/366 від 12.10.2017 зазначено що:

-          при переваженні вагону в статичному режимі, у присутності уповноважених осіб, на справних вагонних 150тн електронно-тензометричних вагах ст.Нижньодністровськ-Вузол, заводський номер 032, що пройшли держповірку 13.01.2017, виявилось: вага брутто – 82400 кг, тара за документом – 23500 кг, маса нетто – 58900 кг, що менше ваги вказаної в документі на 10400кг;

-          навантаження вантажу нижче бортів на 20см, вкатане, марковано по середині повздовжньою бороною;

-          порушене маркування, мається поглиблення праворуч за рухом поїзду над 3-6 люками довжиною – 520 см, шириною – 240 см, глибиною – 40-50 см;

-          над 1 та 7 люками мається скоси до торців довжиною – 130-150 см, шириною – 280 см, глибиною – 100 см;

-          в технічному відношення вагон справний;

-          вагон без дверей, розвантажувальні люки з обох сторін закриті;

-          течі вантажу немає;

-          при повторному зважуванні вагону вага підтвердилась;

-          вантаж, якого бракує, в вагоні вміститися зміг би.

У розділі «Д» Комерційного акту №450003/367 від 12.10.2017 зазначено що:

-          при переваженні вагону в статичному режимі, у присутності уповноважених осіб, на справних вагонних 150тн електронно-тензометричних вагах ст.Нижньодністровськ-Вузол, заводський номер 032, що пройшли держповірку 13.01.2017, виявилось: вага брутто – 82850кг, тара за документом – 23500кг, вага нетто – 59350кг, що менше ваги вказаної в документі на 9850кг;

-          навантаження вантажу нижче бортів на 15см, вкатане, марковано по середині повздовжньою бороною кутка-ущільнювача;

-          порушене маркування, мається поглиблення за рухом поїзду над 1-6 люками довжиною – 920 см, шириною – 200-280 см, глибиною – 20-50 см;

-          в технічному відношення вагон справний;

-          вагон без дверей, розвантажувальні люки з обох сторін закриті;

-          течі вантажу немає.

-          при повторному зважуванні вагону вага підтвердилась;

-          вантаж, якого бракує, в вагоні вміститися зміг би.

Вказані комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правилам складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855, а тому приймаються судом в якості належних та допустимих доказів на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеній у накладній №52363363 від 10.10.2017, фактичній масі вантажу.

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач зазначає про здійснення Позивачем невірного розрахунку норми природної втрати у вагонах, а також відсутність усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для відшкодування збитків, зокрема, позивачем не доведено наявність реальної шкоди, причинного зв’язку між дією перевізника і втратою або ушкодженням вантажу і вини перевізника, оскільки відсутні докази на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення, відсутні відомості у комерційних актах щодо опису обставин про незбережене перевезення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» є обґрунтованими з огляду на таке:

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт» за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Частинами 1, 3 статті 314 Господарського кодексу України передбачено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, у разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. (ст. ст. 113, 114 Статуту залізниць України).

За приписами ст. 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначено вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для застосування таких правових наслідків порушення зобов'язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вище перелічених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, за визначенням ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За висновками суду, всупереч викладеним вище нормам закону, враховуючи обставини, встановлені у комерційних актах № 450003/366 від 12.10.2017 та № 450003/367 від 12.10.2017, Відповідачем не було спростовано надані Позивачем докази та не доведено суду, що втрата вантажу сталася не з вини перевізника.

Статтею 115 Статуту залізниць України передбачено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Що стосується заперечень Відповідача з приводу ненадання Позивачем доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, суд вважає їх необґрунтованими, у зв’язку з тим, що на підтвердження вартості втраченого вантажу Позивачем надано суду копію довідки, яка підписана генеральним директором та начальником відділу економіки та фінансів ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ», про те, що вартість 1 тони вугільної продукції, відвантаженої ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» на адресу ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «Західенерго» у вагонах №60775939, №56952310 по накладній №52363363 становить 2175,13 грн з ПДВ. Зазначена довідка, в силу положень ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України, та ст.ст. 114, 115 Статуту є належним та допустимим доказом визначення вартості вантажу.

Позивачем правомірно враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, яка підлягає відшкодуванню, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно з п. “г” ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.

Пунктом 27 Правил видачі вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 862/5083, визначено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

З урахуванням пункту 27 Правил, при видачі вантажу, маса якого унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 2 % маси. Як зазначено у перевізному документі (накладній), вантаж – вугільний концентрат був відправлений у вологому стані.

При здійсненні перевірки наданого позивачем розрахунку ціни позову, господарським судом встановлено, що:

-          у комерційному акті №450003/366 від 12.10.2017 нестача склала 10400кг. Сума норми природної втрати та граничного розходження визначення 2% маси нетто (від маси нетто 58900кг) складає: 58900кг * 2% = 1178кг. Таким чином, кількість фактичної нестачі складає: 10400кг - 1178кг = 9222кг. (9,222т). Отже, сума втраченого вантажу в вагоні №60775939 складає: 9,222т * 2175,13грн = 20059,04грн.

-          у комерційному акті №450003/367 від 12.10.2017 нестача склала 9850кг. Сума норми природної втрати та граничного розходження визначення 2% маси нетто (від маси нетто 59350кг) складає: 59350кг * 2% = 1187кг. Таким чином, кількість фактичної нестачі складає: 9850кг – 1187кг = 8663кг. (8,663т). Отже, сума втраченого вантажу в вагоні №56952310 складає: 8,663т * 2175,13грн. = 18843,15грн.

При цьому суд звертає увагу, що Позивачем здійснено розрахунок вартості втраченого вантажу у вагоні №60775939 на суму 19606,62грн., а у вагоні №56952310 – на суму 18414,65грн.

Таким чином, оскільки при перевезенні вантажу у вагонах №60775939, №56952310 залізницею не було дотримано вимог щодо збереження вантажу у вказаних вагонах, прийнятого до перевезення, у зв'язку з чим виявилась нестача вантажу, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі: Регіональної філії «Львівська залізниця» про стягнення 38021,27 грн вартості нестачі вантажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявленому Позивачем обсязі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 – 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позов Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м.Київ, вул.Тверська,5, ) в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» (79000, м.Львів, вул.Гоголя,1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (85003, Донецька область, м.Добропілля, вул.Київська,1, ) 38021,27 (тридцять вісім тисяч двадцять одна) грн 27 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 19.06.2018

СУДДЯ                                                   В.В.ДЖАРТИ