ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" червня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/371/18

Господарський суду Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.

За участю представників сторін:

від позивача: Марченко В.В. (за паспортом)

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Марченко Валентина Валентиновича (65058, АДРЕСА_1)

до відповідачів: 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна служба охорони" (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, буд. №24 А)

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Малахіт" (65026, м. Одеса, пров. Маяковського, буд. №8, кв. №21)

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець Марченко Валентин Валентинович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна служба охорони", товариства з обмеженою відповідальністю "Малахіт", в якій просить суд визнати недійсним правочин, на підставі якого право власності на автомобіль Renault Duster з VIN номером НОМЕР_1 перейшло від товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна служба охорони" до товариства з обмеженою відповідальністю "Малахіт".

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

01.01.2013р. між фізичною особою - підприємцем Марченко Валентином Валентиновичем (Орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю „Муніципальна служба охорони" (Орендар) був укладений договір оренди обладнання №030113.

З підстав неналежного виконання товариством з обмеженою відповідальністю „Муніципальна служба охорони" своїх зобов'язань за договором оренди щодо своєчасної оплати орендної плати, фізична особа - підприємець Марченко Валентин Валентинович звернулось з відповідним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.03.2017р., позов було задоволено, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна служба охорони" на користь фізичної особи-підприємця Марченко Валентина Валентиновича 500 408,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 506 грн. 12 коп. З метою виконання в примусового рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2017р., позивач звернувся до державної виконавчої служби.

29.01.2018р. Державна виконавча служба винесла постанову про повернення виконавчого документу, судового наказу Господарського суду Одеської області від 10.03.2017р. у справі №916/1497/16 щодо стягнення на мою користь з ТОВ "Муніципальна служба охорони" 500 408 грн., у зв'язку відсутністю майна у боржника.

Станом на момент звернення до суду із даним позовом боржник рішення суду у справі №916/1497/16 в добровільному порядку не виконує, а Державна виконавча служба закрила виконавче провадження у зв'язку з відсутністю майна у боржника.

За переконанням позивача, за для доведення ТОВ "Муніципальна служба охорони" до стійкої фінансової неспроможності посадові особи згаданого підприємства уклали низку угод з порушенням законодавства, направлених на штучне розорення підприємства з метою уникнення відповідальності за невиконання цивільно-правових договорів.

Зокрема, 22 лютого 2017 року, згідно витягів з єдиного державного реєстру МВС України № 31/51/5141-165 та № 31/51/5141-164 за ТОВ "Малахіт" було зареєстровано транспортний засіб RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1, з об'ємом двигуна 1598 кубічних сантиметрів, 2013 року виробництва.

З акту перевірки майна від 28.04.2015 року автомобіль RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1 належав ТОВ "Муніципальна служба охорони" та був предметом застави по кредитному договору з банком.

На думку позивача, дану угоду було укладено з порушенням закону, по своїй суті вона недійсною в момент її укладення та вчинена без наміру створення правових наслідків, які б обумовлювалися цими правочином. Угода на підставі якої ТОВ "Муніципальна служба охорони" передало право власності на автомобіль на користь ТОВ "Малахіт" зробила підприємство-боржника фінансово неспроможним, і унеможливила виконання рішення суду по стягненню боргу на мою користь.

За переконанням позивача оспорювана угода була укладена сторонами з недодержання в момент її вчинення вимог ЦК України, та мала за мету лише унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову у справі 916/1497/16.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру МВС України підтверджуються факт що 22 лютого 2017 року відбулася державна реєстрація права власності на автомобіль RENAULT DUSTER, на підставі оскаржуваної угоди, яку було укладено між ТОВ "Муніципальна служба охорони", директором якого на час укладення був ОСОБА_2 та ТОВ "Малахіт», директором якого також був ОСОБА_2

Як вбачається з публічно доступного Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 на час вчинення оскаржуваного правочину був директором обох підприємств одночасно (додатки 6 та 7), а тому також є представником обох підприємств на підставі акту органу юридичної особи.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2, як директор, не мав права укладати оспорювану угоду від імені юридичної особи тому, що він також був директором та законим представником підприємства, яке виступало другою стороною в цій спірній угоді.

Враховуючи викладене вище, а також те, що ОСОБА_2 представляв одночасно інтереси обох сторін за оспорюваним правочином: з одного боку він виконував функції директора ТОВ „Муніципальна служба охорони", з другого - директора ТОВ „Малахіт", позивач вважає, що спірна угода, на підставі якої право власності на автомобіль RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1 перейшло від ТОВ "Муніципальна служба охорони" до ТОВ "Малахіт", була укладена з порушенням принципу представництва, цей оспорюваний правочин має бути визнаний судом недійсним.

Ще однією підставою для визнання угоди, на підставі якої право власності на автомобіль RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1 перейшло від ТОВ "Муніципальна служба охорони" до ТОВ "Малахіт", недійсною є те, що даний правочин в супереч ст.203 ЦК України і не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Автомобіль RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1 був єдиним майном підприємства "Муніципальна служба охорони" внаслідок реалізації якого можливо було погасити борг перед позивачем.

Іншого майна та грошових коштів в сумі більш ніж 3000 грн, в рамках виконавчого провадження яке було відкритого у вересні 2016 року державний виконавець не виявив.

На той час RENAULT DUSTER знаходився в заставі у банку та згідно графіку повернення траншу ТОВ "Муніципальна служба охорони" повинно було здійснити останній платіж 05.09.2017р.

У зв'язку з прийняттям 13.12.2016р. постанови Вищого господарського суду України, рішення Господарського суду Одеської області по справі 916/1497/16 від 04.07.2016 було скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

23 грудня 2017 згадане виконавче провадження було закінчено.

А вже 22 лютого 2017 року ТОВ "Муніципальна служба охорони", погасивши борг перед банком, позбавилося автомобіля, який використовувало як один єдиний транспорт реагування при здійснені господарської діяльності.

Позивач зазначає, що основний дохід охоронної фірми ТОВ "Муніципальна служба охорони" відбувається в результаті надходжень грошових коштів на рахунок підприємства від споживачів охоронних послуг.

Ще одним доказом щодо пов'язаності підприємств є той факт що колишній директор ОСОБА_3 ТОВ "Муніципальна служба охорони" був прийнятий на роботу до ТОВ "Малахіт", а представник ТОВ "Муніципальна служба охорони" ОСОБА_4 за дорученням на момент виконання обов'язків повіреного з дуже широким переліком прав та був працевлаштований в ТОВ "Малахіт".

Угода, на підставі якої ТОВ "Муніципальна служба охорони" передало право власності на автомобіль ТОВ "Малахіт" зробила підприємство боржника остаточно неплатоспроможним, і унеможливила виконання рішення суду по стягненню боргу на користь ФОП Марченко В.В.

Дії які були направлені на уникнення відповідальності за невиконання договірних зобов'язань були реалізовані двома посадовими особами, яким підпорядковані обидві юридичні особи.

Обидва підприємства підконтрольні двом особам, ОСОБА_5, який є директором одночасно і ТОВ "Муніципальна служба охорони" і ТОВ "Малахіт" та засновнику ТОВ "Малахіт" ОСОБА_6.

Підконтрольність обох підприємств ОСОБА_6 підтверджується тим, що засновник ТОВ "Малахіт" та ОСОБА_6 та засновник ТОВ "Муніципальна служба охорони" ОСОБА_7 є особами які тривалий час знаходилися у фактичних шлюбних відносинах.

Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2016р., про затвердження мирової угоди та закриття провадження у цивільній справі № 522/558/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та поділ майна, що є у спільній сумісній власності, до останнього мало перейти 50% у статутному капіталі ТОВ "Муніципальна служба охорони".

З врахуванням вищенаведеного, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із даним позовом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовну заяву суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Марченко Валентина Валентиновича було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.03.2018р. прийнято позовну заяву суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Марченко Валентина Валентиновича до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України.

Разом з позовною заявою, позивач звернувся до суду із заявою про виклик свідків (вх.№2-1353/18), у задоволенні якої судом було відмовлено.

Також, 28.02.2018р., до канцелярії Господарського суду Одеської області від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, відповідно до якого позивач просить суд зобов'язати ТОВ "Муніципальна служба охорони" надати до суду угоду щодо відчуження транспортного засобу RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1; зобов'язати ТОВ "Малахіт" надати до суду угоду за якою ТОВ "Малахіт" набуло право власності на автомобіль RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1; витребувати з регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області копію документу, що було подано на підтвердження правомірності придбання транспортного засобу RENAULT DUSTER з VIN номером НОМЕР_1 для здійснення державної реєстрації 22.02.2017 та уповноважити суб'єкта підприємницької діяльності фізичну особу-підприємця Марченко Валентина Валентиновича на одержання витребуваних доказів у регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області, яке судом було задоволено.

02.03.2018р. суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець Марченко Валентин Валентинович звернвся до Господарського суду Одеської області із заявою про відвід судді Цісельського О.В. від розгляду справи №916/371/18, у зв'язку з чим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.03.2018р. провадження у справі №916/371/18 було зупинено в порядку ч.3 ст.39 ГПК України.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Одеської області Вінцевської О.О. від 05.03.2018р., заяву суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Марченко Валентина Валентиновича про відвід судді Цісельського О.В. від справи №916/371/18 було призначено до повторного автоматичного розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2018р., заяву суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Марченко Валентина Валентиновича про відвід судді Цісельського О.В. від розгляду справи №916/371/18 було передано на розгляд судді Желєзної С.П.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.03.2018р. в задоволенні заяви суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Марченко Валентина Валентиновича про відвід судді Цісельського О.В. від розгляду справи №916/371/18 було відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.03.2018р. провадження у справі №916/371/18 було - поновлено, справу №916/371/18 призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.04.2018р., строк проведення підготовчого засідання у справі №916/371/18 за ініціативою суду було продовжено на 30 днів.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача 1 - ТОВ "Муніципальна служба охорони" в судові засідання не з'явився, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, за юридичною адресою (вул. Ланжеронівська буд. №24 А, м. Одеса, 65026), відзив на позовну заяву суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Представник відповідача 2 - ТОВ "Малахіт" в судове засідання, призначене на 12.06.2018р. не з'явився, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, за юридичною адресою (пров. Маяковського, буд. №8, кв. №21, м. Одеса м. 65026).

Подав до суду відзив на позов (вх.№9836/18), відповідно до якого заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних правових підстав.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч.ч.1, 2 ст.20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав.

Метою подання такого позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Отже, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який встановлений законом або договором та є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Крім того, суд зазначає, що підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується вимога позивача.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За положеннями абз.5 п.5 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п.2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р., якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, тому обов'язком позивача є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Суд зазначає, що станом на час розгляду справи, ані позивачем, ані відповідачами, ані регіональним сервісним центром МВС в Одеській області не було надано примірник оспорюваного договору купівлі-продажу.

Проте, з письмового відзиву ТОВ "Малахіт" вбачається, що дійсно між товариством з обмеженою відповідальністю "Муніципальна служба охорони" та товариством з обмеженою відповідальністю "Малахіт" було укладено правочин, на підставі якого право власності на автомобіль Renault Duster з VIN номером НОМЕР_1 перейшло від товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна служба охорони" до товариства з обмеженою відповідальністю "Малахіт".

Поряд з цим, суд зазначає, що належними та допустимими доказами позивачем не доведено порушення його прав оспорюваним правочином.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів, що оспорюваний правочин було вчинено відповідачами з порушенням чинного законодавства України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з врахуванням скасування Вищим господарським судом України 13.12.2016р. рішення Господарського суду Одеської області від 05.10.2016р. у справі №916/1497/16 та у зв'язку з чим, закриття виконавчого провадження з примусового стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна служба охорони", укладення відповідачами правочину щодо відчуження транспортного засобу Renault Duster з VIN номером НОМЕР_1 жодним чином не впливає на права або обов'язки СПДФОП Марченко В.В.

Одночасно, суд, перевіривши доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, дійшов висновку про відсутність підстав для правового захисту його інтересів в межах даного спору.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим відмовляє позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до приписів ст.129 ГПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 74, 78, 129, 202, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі №916/371/18 покласти на позивача.

Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення складено 22 червня 2018 р.

Суддя О.В. Цісельський