КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2018 р. Справа№ 910/23686/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Чорної Л.В.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 05.06.2018 року.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 року (повний текст підписано 30.03.2018 року) у справі №910/23686/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради

про стягнення збитків у розмірі 5 150 566,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 у справі № 910/23686/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Одночасно апелянтом заявлено клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що КП «Київськийметрополітен» не погоджується із зазначеним вище рішенням Господарського суду м. Києва у зв'язку з порушенням судом норм процессуального (ст. 73, 74, ч. 4 ст. 75, ст. 86 ГПК України) та матеріального права (п. 2 ст. 22 ЦК України, ст. 225 ГК України).

Апелянт зазначає, що ані нормами чинного законодавства, а ні в рішенні Господарського суду м. Києва у справі № 910/23686/17 не передбачено, якими саме документами особа, що понесла збитків повинна доводити втрати, які вона зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого

порушеного права.

Таким чином, КГІ «Київський метрополітен» вважає, що підприємство мповністю доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених збитків, причинно-наслідковий зв'язок між ДІЯМИ та понесеним КГІ «Київський метрополітен» збитками.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 10.05.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Гончарову С.А., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Чорна Л.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 року у справі №910/23686/17, розгляд справи № 910/23686/17 призначено на 05.06.2018 року.

Також, при поданні апеляційної скарги, апелянтом заявлено клопотання про призначення у справі № 910/23686 судово-економічної експертизи, вказане клопотання обгрунтованотим, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є те, що суд вважає, що Позивачем (КГІ «Київський метрополітен») не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки Позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених Відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними Позивачем збитками саме у розмірі 5 150 566,44 грн., вини Відповідача у заподіянні збитків. Крім того, Позивачем не доведено факту завдання йому збитків в розмірі 5 150 566,14 гри., оскільки суд не вбачає за можливе встановити правильність нарахованої та заявленої до стягнення Позивачем суми збитків.

Для проведення експертизи поставати експерту наступні питання:

чи підтверджуються те, що Комунальному підприємству «Київський метрополітен» нанесені втрати у зв'язку зі знищенням об'єкта комунальної власності - будівлі виробничо-технічного призначення метрополітену по вул. Набережно-Печерська дорога, 31-а в м. Києві (реальні збитки) у розмірі 5 150 566 грн. 14 коп.

чи підтверджуються документально заявлені втрати Комунального підприємства «Київський метрополітен» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв'язку зі знищенням об'єкта комунальної власності - будівлі виробничо- технічного призначення метрополітену по вул. Набережно- Печерська дорога, 31-а в м. Києві (реальні збитки) у розмірі 5 150 566 грн. 14 коп.

Позивач, згідно з поданими до суду 25.05.2018 року поясненнями щодо клопотання про проведення судової експертизи додатково зазначає, що КП «Київський метрополітен» вважає, що для з'ясування обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини суд не має можливості.

Колегією суддів розглянуто клопотання позивача про призначення експертизи та відмовлено у його задоволенні з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Поняття судової експертизи визначено у ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» як дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. З наведеного вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 року «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

Згідно статті 104 ГПК України, исновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Виходячи з наведених норм, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

При цьому господарський суд сам визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає, і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені представленими до матеріалів справи доказами, що підлягають оцінці судом в порядку, передбаченому нормами процесуального кодексу (ст. 86 ГПК України).

Питання, щодо з'ясування яких позивачем заявляється про необхідність призначення у справі судової експертизи можуть бути підтверджені матеріалами справи, наведені у справі фактичні обставини не виключають обов'язку Позивача довести перед судом у межах даної справи належними, допустимими та достатніми доказами наявність усіх елементів складу правопорушення, необхідних для покладення на Відповідача відповідальності у вигляді відшкодування спричинених збитків.

Таким чином, виходячи з предмету та підстав заявленого позову, для вирішення спору по суті відсутня потреба у спеціальних знаннях.

Відповідач, згідно з поданим до суду 30.05.2018 року відзивом зазначив, що позивач самочинно, всупереч вимогам діючого на той час законодавства без згоди на те Відповідача, як законного землекористувача, спорудив будівлю виробничо-технічного призначення, яка експлуатувалася без жодних правовстановлюючих документів.

Неоскарження та невизнання протиправними в судовому порядку вказаних дій Позивача не надає їм силу юридичних фактів, з якими слід пов'язувати обставини щодо набуття територіальною громадою м. Києва права комунальної власності на спірний об'єкт.

Позивач, згідно з поданим до суду 05.06.2018 року поясненями на відзив на апеляційну скаргу зазначив, що підприємством повністю доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеним КП «Київський метрополітен» збитками та просить суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 26.03.2018 у справі № 910/23686/17. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву Комунального підприємства «Київський метрополітен» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», 3 особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача (КП «Київський метрополітен») - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення збитків у розмірі 5 150 566,14 грн.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Наказом Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації від 23.04.2003 року №98 "Про закріплення основних засобів" закріплено на праві повного господарського відання основні засоби за Комунальним підприємством "Київський метрополітен" згідно з додатками, в тому числі будинок виробничо-технічного призначення за адресою Набережно-Печерська дорога, 31-А (рік введення в експлуатацію - 1980, площа - 521 кв.м., первісна балансова вартість 499 тис. грн., сума зносу - 29,5 тис. грн.).

Розпорядженням Кабінету Міністрів від 10.12.2003 року № 755-р прийнято рішення підтримати пропозицію Мінтрансу щодо будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві (з підходами) на залізничній дільниці Київ-Московський-Дарниця, функції Замовника з проектування та будівництва залізнично-мостового переходу покласти на Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця".

13.07.2004 року Кабінетом Міністрів України прийнято Розпорядження № 490-р "Про початок будівництва об'єктів Мінтрансу у м. Києві".

Проект будівництва мостового переходу був затверджений Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 року № 798-р "Про затвердження проекту будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро (з підходами) у м. Києві на залізничній дільниці Київ - Московський - Дарниця".

Згідно з проектною документацією в зону забудови потрапила будівля виробничо-технічного призначення по вул. Набережно-Печерська дорога 31-А, яка мала бути демонтована в рамках проведення підготовчих будівельних робіт.

Відповідно до протоколу №147 наради з проблемних питань будівництва залізнично-автомобільного мосту через р. Дніпро у місті Києві як об'єкту Євро-2012 від 04.10.2010 року вирішено, зокрема, ДТГО "Південно-Західна Залізниця" провести оцінку об'єкта комунальної власності - будівлі виробничо-технічного призначення метрополітену по вул. Набережно-Печерська дорога, 31-а, що потрапляє в зону будівництва залізнично-автомобільного мосту, та сплатити Комунальному підприємству "Київський метрополітен" грошову компенсацію за знесення цієї будівлі. (а.с. 31)

13.07.2011 року комісією у складі заступника начальника КП "Київський метрополітен" - начальника СП "Служба колії, тунельних споруд і будівель" Сушка І.А., начальника СП "Служба електропостачання" Козленка М.В., начальника СП "Електромеханічна служба" Попка В.П., начальника СП "Ескалаторна служба" М'ягкого М.Г., начальника СП "Комерційна служба" Андреєвої Т.Г., начальника СП "Служба воєнізованої охорони" Дзюбака М.П. було складено Акт №1-А про те, що у липні 2011 року силами ДТГО "Південно-Західна Залізниця" проведені демонтажні роботи по знесенню будівлі виробничо-технічного призначення, що знаходиться на балансі метрополітену, яка розташована по вул. Набережно-Печерська дорога, 31-а, і підпадає під пляму забудови транспортної розв'язки залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві біля станції "Видубичі". Внаслідок проведених робіт будівля була знесена повністю.

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" як юридична особа утворено згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Як вбачається із положень наведеного Закону та постанови Кабінету Міністрів України, всі підприємства, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", реорганізовуються шляхом злиття.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ) (далі - Укрзалізниця), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

При цьому, відповідно до Переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", що є додатком №1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", до вказаного переліку включено, зокрема, Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця".

За наведених обставин суд першої інстанції приходить до вірного висновку, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником прав та обов'язків Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця".

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення збитків у розмірі 5 150 566,14 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідно до Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації від 23.04.2003 №98 "Про закріплення основних засобів" було закріплено на праві повного господарського відання основні засоби за Комунальним підприємством "Київський метрополітен", зокрема, будівлю виробничо-технічного призначення по Набережно-Печерській дорозі, 31-А, ст. метро "Видубичі". На виконання протоколу №147 наради з проблемних питань будівництва залізнично-автомобільного мосту через р. Дніпро у місті Києві як об'єкту Євро-2012 від 04.10.2010 будівля виробничо-технічного призначення по вул. Набережно-Печерська дорога, 31-а, яка обліковується на балансі Комунального підприємства "Київський метрополітен", була знесена силами ДТГО "Південно-Західна Залізниця". При цьому, відповідно до Протоколу наради з проблемних питань будівництва залізнично-мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві №147 від 04.10.2010 Відповідачу надано доручення провести оцінку об'єкта комунальної власності, що підлягає знесенню, та сплатити Позивачу грошову компенсацію за знесення будівлі. Оскільки Відповідачем до цього часу не виконано п.6 протоколу №147 наради з проблемних питань будівництва залізнично-автомобільного мосту через р. Дніпро у місті Києві як об'єкту Євро-2012 від 04.10.2010, Позивач просить суд стягнути з Відповідача 5 150 566,14 грн збитків, пов'язаних із знесенням будівлі за адресою: м. Київ, Набережно-Печерська дорога, 31-а.

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач зазначав, що Позивач самочинно, всупереч вимог законодавства без згоди Відповідача спорудив будівлю виробничо-технічного призначення, яка експлуатувалася без жодних правовстановлюючих документів; Позивач не набув права комунальної власності (права господарського відання) на спірний об'єкт у встановленому законодавством порядку, тому у Відповідача не було законних підстав для відшкодування збитків, завданих майну, право власності на яке Позивач не довів; сума заявлених до стягнення збитків Позивачем не обґрунтована та не підтверджена належними та допустимими доказами. Окрім того, Відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування строків позовної давності.

08.02.2018 Позивач звернувся до Відповідача з претензією на суму 5 150 566, 14 грн, у якій вимагав виконати п.6 протоколу №147 наради з проблемних питань будівництва залізнично-автомобільного мосту через р. Дніпро у місті Києві як об'єкту Євро-2012 від 04.10.2010 та сплатити компенсацію за знесення будівлі у розмірі 5 150 566, 14 грн., яка залишилась Відповідачем без задоволення.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів; передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285 "Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд" з наступним повідомленням про це органів державної статистики, податкових та фінансових органів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Комунальному підприємству "Київський метрополітен" на праві господарського відання належала будівля - будинок виробничо-технічного призначення за адресою Набережно-Печерська дорога, 31-А (рік введення в експлуатаціцю - 1980, площа - 521 кв.м., первісна балансова вартість 499 тис. грн., сума зносу - 29,5 тис. грн.), що підтверджується наказом Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації від 23.04.2003 №98 "Про закріплення основних засобів", яким закріплено на праві повного господарського відання основні засоби за Комунальним підприємством "Київський метрополітен", а також паспортом технічного стану будівлі (споруди) (назва підприємства Комунальне підприємство "Київський метрополітен", назва об'єкта - будівля виробничо-технічного призначення по Набережно-Печерській дорозі, 31-А ст. метро "Видубичі").

За змістом ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції від 01.07.2004, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Суд зазначає, що Відповідачем не доведено належними та достатніми доказами в порядку ст.ст. 76, 79 Господарського процесуального кодексу України, що набуття Позивачем права господарського відання на об'єкт нерухомості (будинок виробничо-технічного призначення за адресою Набережно-Печерська дорога, 31-А) відбулось всупереч порядку, встановленому законом, чинним на дату набуття.

За наведених обставин, місцевий суд обґрунтовано не приймає як належне твердження Відповідача, що у Позивача відсутні відповідні права на об'єкт спірного нерухомого майна.

Аналогічного правового висновку дійшов Господарський суд міста Києва під час розгляду справи № 910/1533/17 за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про зобов'язання вчинити дії, про що свідчить зміст рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2017, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 року.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Тому, суд першої інстанції правомірно вважає, що Позивачем не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки Позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених Відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними Позивачем збитками саме у розмірі 5 150 566,14 грн., вини Відповідача у заподіянні збитків.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що протокол №147 наради з проблемних питань будівництва залізнично-автомобільного мосту через р. Дніпро у місті Києві як об'єкту Євро-2012 від 04.10.2010 року, невиконання якого покладено в обґрунтування підстав відшкодування збитків, не може вважатися актом, що беззастережно встановлює чи припиняє права та обов'язки сторін.

Окрім того, з приводу посилань Позивача на висновки, викладені у рішенні Господарського суду міста Києва від 24.04.2017 року у справі № 910/1533/17, залишеному без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017, з приводу наявності у Позивача права звернутись до суду із відповідним позовом про відшкодування вартості знищеного майна, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені у ньому фактичні обставини не виключають обов'язку Позивача довести перед судом у межах даної справи належними, допустимими та достатніми доказами наявність усіх елементів складу правопорушення, необхідних для покладення на Відповідача відповідальності у вигляді відшкодування спричинених збитків.

За таких підстав, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що Позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та провомірного висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення збитків є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується заяви Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про застосування строків позовної давності, то оскільки прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, про захист яких він просив суд першої інстанції у позові, Відповідачем не порушено, і суд першої інстанції обґрунтовано відмовляє Позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

З огляду на викладене позовні вимоги Комунального підприємства "Київський метрополітен" є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 26.03.2018 року у справі № 910/23686/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Комунального підприємства "Київський метрополітен", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення господарського суду міста Києва від 26.03.2018 року у справі № 910/23686/17 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покласти на Комунального підприємства "Київський метрополітен".

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київський метрополітен" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 року у справі № 910/23686/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 року у справі № 910/23686/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/23686/17 повернути до суду першої інстанції.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Л.В. Чорна

Ю.Б. Михальська

повний текст складено 14.06.2018 року