ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"12" червня 2018 р. Справа № 918/251/18
Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. при секретарі судового засідання Ярощук О.П., розглянувши в спрощеному позовному провадженні матеріали справи
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до відповідача ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку №2Б по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Сонячна домівка"
про стягнення в сумі 57 228, 98 грн.
За участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_2;
від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4
Статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.
Відводи з підстав визначених статтями 35, 37 ГПК України відсутні.
Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку №2 Б по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Сонячна домівка" про стягнення в сумі 57 228, 98 грн.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 2012/14-ТЕ-28 від 25.12.13р., на підставі якого Позивач поставив Відповідачу природний газ, однак взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати поставленого газу Відповідач не виконав, внаслідок чого Позивачем нараховано 3% річних у розмірі 2 611, 93 грн. за період 15.02.14р. по 31.03.16р., пені в розмірі 11 881, 65 грн. за період з 15.02.14р. по 31.03.16р. та інфляційних втрат в розмірі 42 735, 40 грн. за період з 01.03.14р. по 31.03.16р., всього разом Позивач просить стягнути з Відповідача 57 228, 98 грн.
Ухвалою суду від 25.04.2018 року відкрито провадження у справі № 918/251/18. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено до розгляду на 15.05.18 р.
Ухвалою суду від 15.05.18р. розгляд справи було відкладено на 12.06.18р.
12 червня 2018 року до суду від Відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши наступне.
Вартість природного газу, яка передана позивачем за договором у період з 15.02.14р. по 15.01.15р. становить 80 420, 28 грн. У той же час розмір неустойки (пеня, інфляція та 3 % річних), нараховані Позивачем за несвоєчасність виконння зобовязання становить 57 228, 98 грн., що складає понад 70 % від основного боргу. Як зазначає Відповідач, таке співвідношення є неспіврозмірним для неприбуткової організації, якою є ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку №2 Б по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Сонячна домівка".
Згідно із Законом України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" та Статутом ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку №2Б по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Сонячна домівка" створено для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та .використання спільного майна. Основна діяльність Відповідача полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання. ОСОБА_1 є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку і для його розподілу між співвласниками.
Як зауважує Відповідач у відзиві, доходи останнього складають надходження за послуги з утримання будинку та прибудинкової території від співвласників багатоквартирного будинку та відшкодування витрат на опалення. Проте, невиконання договірних зобовязань з боку одного співвласника (у власності якого перебуває майже половина квартир у багатоквартирному будинку) унеможливлює Відповідача належним чином виконувати свої зобовязання перед контрагентами. Здійснення оплати поставленого Позивачем газу залежить виключно від розрахунків споживачів з Відповідачем. В порядку визначеному законом заборгованість Відповідача за спожитий природний газ реструктуризовувалась, оплати проводились згідно затвердженого (у т.ч. органами місцевого самоврядування) графіку.
Крім того, Відповідач посилається на ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (до 30.11.2016 року), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Підсумовуючи наведене, Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що основна сума боргу була погашена 01.04.2016р. у добровільному (досудовому) порядку на момент набрання чинності вказаним законом.
Крім того, зазначає про те, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стаття 233 Господарського кодексу України також передбачає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Представник Позивача в судовому засіданні 12.06.18р. підтримав позовні вимоги повністю з підстав зазначених у позовній заяви, просив суд їх задоволити, представники Відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позов.
Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, та безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
При цьому господарський суд керувався наступним.
25 грудня 2013 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку "Сонячна домівка" (Покупець), уклали Договір купівлі-продажу природного газу № 2012/14-ТЕ-28 (Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього Договору.
Відповідно до Додаткової угоди № 1 до договору купівлі-продажу природного газу № 2012/14-ТЕ-28 від 06.03.14р. ціна за 1000 куб.м природного газу становить 1 309, 20 грн. з ПДВ.
Згідно п. 1.2. Договору, газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).
Продавець передає Покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 101,0 тис. куб. м (сто шістдесят три тисячі куб. м), у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м.) (п. 2.1. Договору).
Відповідно до п. 3.3. Договору, приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Згідно п. 5.1. Договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються НКРЕ.
Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Вказаний Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.
На виконання Договору Продавець з січня по грудень 2014 року передав, а Покупець отримав природний газ на суму 80 420, 28 грн.
Факт приймання-передачі природного газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу:
- ОСОБА_4 приймання-передачі природного газу від 31 січня 2014 року на суму 21 333, 42 грн.;
- ОСОБА_4 приймання-передачі природного газу від 28 лютого 2014 року на суму 16 160, 78 грн.;
- ОСОБА_4 приймання-передачі природного газу від 31 березня 2014 року на суму 9 352, 94 грн.;
- ОСОБА_4 приймання-передачі природного газу від 30 квітня 2014 року на суму 3 894, 88 грн.;
- ОСОБА_4 приймання-передачі природного газу від 31 жовтня 2014 року на суму 2 393, 22 грн.;
- ОСОБА_4 приймання-передачі природного газу від 30 листопада 2014 року на суму 9 367, 33 грн.;
- ОСОБА_4 приймання-передачі природного газу від 31 грудня 2014 року на суму 17 917, 71 грн.
Таким чином, відповідач зобов'язався оплатити природний газ, поставлений: у січні 2014 року до 14 лютого 2014 року; у лютому 2014 року до 14 березня 2014 року; у березні 2014 року до 14 квітня 2014 року; у квітні 2014 року до 14 травня 2014 року; у жовтні 2014 року до 14 листопада 2014 року; у листопаді 2014 року до 14 грудня 2014 року; у грудні 2014 року до 14 січня 2015 року.
Необхідно зазначити, що Покупцем розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушенням п. 6.1 Договору.
Враховуючи порушення Відповідачем термінів виконання грошових зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу, Позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 11 881, 65 грн. - пені за періоди - з 15.02.2014р. по 14.08.2014р., з 15.03.2014 р. по 14.09.2014р., з 15.04.2014р. по 14.10.2014р., з 15.05.2014 . по 14.11.2014р., з 15.11.2014р. по 14.05.2015р., з 16.12.2014р. по 14.06.2015р., з 15.01.2015р. по 14.07.2015р., 3% річних в розмірі 2 611, 93 грн. за періоди - з 15.02.2014р. по 04.06.2015р., з 15.03.2014 р. по 04.06.2015р., з 15.04.2014р. по 04.06.2015р., з 15.05.2014 . по 04.06.2015р., з 15.11.2014р. по 04.06.2015р., з 16.12.2014р. по 31.03.2016р., з 15.01.2015р. по 31.03.2016р. та 42 735, 40 грн. інфляційних втрат за періоди - з 01.03.2014р. по 30.05.2015р., з 01.04.2014р. по 30.05.2015р., з 01.05.2014р. по 30.05.2015р., з 01.06.2014р. по 30.05.2015р., з 01.12.2014р. по 30.05.2015р., з 01.01.2015р. по 30.04.2016р., з 01.02.2015р. по 30.04.2016р. згідно долученого розрахунку (а.с. 11-15).
Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.
Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів
У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 7.2 Договору встановлено відповідальність за невиконання Покупцем умов п. 6.1 Договору щодо порядку оплати природного газу. Відповідно до вищевказаного пункту Договору, у разі невиконання Покупцем пункту 6.1 цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
На підставі вищезазначеного, Позивач просить стягнути з Відповідача 11 881, 65 грн. - пені нарахованої за період прострочення з 15.02.2014р. по 14.08.2014р. (від суми заборгованості - 21 333, 42 грн.), з 15.03.2014 р. по 14.09.2014р. (від суми заборгованості - 16 160, 78 грн.), з 15.04.2014р. по 14.10.2014р. (від суми заборгованості - 9 352, 94 грн.), з 15.05.2014р. по 14.11.2014р. (від суми заборгованості - 3 894, 88 грн.), з 15.11.2014р. по 14.05.2015р. (від суми заборгованості - 2 393, 22 грн.), з 16.12.2014р. по 14.06.2015р. (від суми заборгованості - 9 367, 33 грн.), з 15.01.2015р. по 14.07.2015р. (від суми заборгованості - 17 917, 71 грн.), 3% річних у розмірі 2 611, 93 грн., нарахованих за період прострочення з 15.02.2014 р. по 31.03.16р. та інфляційних втрат в розмірі 42 735, 40 грн. за період з 01.03.14р. по 31.03.16р.
Суд, здійснивши перерахунок нарахованих позивачем сум пені, 3% річних та інфляційних втрат за вищевказані періоди прийшов до висновку, що надані позивачем розрахунки є вірними.
Відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 11 881, 65 грн. за період з 15.02.14р. по 31.03.16р., 3% річних у розмірі 2 611, 93 грн. за період з 15.02.2014 р. по 31.03.16р. та інфляційних втрат в розмірі 42 735, 40 грн. за період з 01.03.14р. по 31.03.16р. є законними, обґрунтованими, Відповідачем не спростованими, підтвердженими матеріалами справи, а відповідно такими що підлягають до задоволення.
Разом з тим, Відповідач зазначає про те, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Стаття 233 Господарського кодексу України також передбачає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".
Таким чином, керуючись наведеними вище положеннями чинного законодавства України та висновками Вищого господарського суду України щодо практики застосування ст. 233 Господарського кодексу України і ст. 551 Цивільного кодексу України право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності "значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків" і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом. При цьому зясувавши наявність "перевищення розміру неустойки перед розміром збитків" суд повинен ще встановити існування інших обставин, зокрема: "об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків".
Однак всупереч наведеним нормам Відповідач не довів належними доказами наявності істотних обставин для зменшення розміру неустойки.
За таких обставин, враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для зменшення нарахованих Позивачем сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Щодо посилань Відповідача на списання нарахованих Відповідачем пені, 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (Закон) суд зазначає наступне.
Так, 30.11.2016 року набрав чинності Закон, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Сфера дії закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ст. 2 Закону).
Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 року № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.
Отже, на підставі викладеного право на списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, мають теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, однак як встановлено судом та не спростовано Відповідачем, основна діяльність Відповідача полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання.
Водночас з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом встановлено, що основним видом економічної діяльності ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку №2Б по вул. Гайдамацькій, м. Рівне "Сонячна домівка" є управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту, таким чином списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії на підставі ст. 7 Закону не є можливим, оскільки останнє не відноситься до теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).
Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, враховуючи, що Позивач довів несвоєчасність виконання грошових зобов'язань по оплаті за природний газ зі сторони Відповідача згідно договору купівлі - продажу природного газу № 2012/14-ТЕ-28 від 25.12.13р., а Відповідач вказаних обставин належними та достатніми доказами не спростував, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на Відповідача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позов задоволити.
3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 15 червня 2018 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.