ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2018р. Справа №914/758/18

За позовною заявою: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Золочівенергоінвест, м.Золочів, Львівська обл.

про: стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені за неналежне виконання грошового зобовязання згідно договору №1237/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу від 09.12.2013р. в розмірі 4 071,58 грн.

Суддя Ділай У.І.

Секретар Климишин Ю.О.

За участю представників:

Від позивача: не зявився

Від відповідача: не зявився

Фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Розглядається справа за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Золочівенергоінвест про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені за неналежне виконання грошового зобовязання згідно договору №1237/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу від 09.12.2013р. в розмірі 4 071,58 грн.

Ухвалою суду від 02.05.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання на 22.05.2018р.

11.05.2018р. за вх.№16684/18 від відповідача поступив Відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в позові НАК Нафтогаз України, в звязку зі спливом позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні 22.05.2018р. надав суду усні пояснення по суті позовних вимог та відзиву відповідача.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 22.05.2018р. не забезпечив.

Ухвалою суду від 22.05.2018р. розгляд справи відкладено на 07.06.2018р.

Ухвалою від 31.05.2018р. розгляд справи призначено на 19.06.2018р.

18.06.2018р. до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Представник позивача заперечив проти покликань відповідача про пропущений строк позовної давності, зазначивши, що п. 9.3 договору передбачений строк звернення до суду тривалістю у 5 років.

18.06.2018р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки, повноважний представник знаходиться у відрядженні.

Позивач та відповідач в судове засідання 19.06.2018р. явку повноважних представників не забезпечили.

В процесі розгляду матеріалів справи суд

встановив:

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Золочівенергоінвест» укладено договір № 1237/14-ТЕ-21 купівлі - продажу природного газу від 09.12.2013р.

У п. 1.2. договору сторони визначили, що газ отриманий за цим договором використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спліками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача протягом 2014 року природний газ на загальну суму 322 188,89 грн., що підтверджується копіями актів приймання - передачі природного газу, долучених до матеріалів справи.

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначив позивач, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобовязання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобовязання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору. 15 січня 2015 року відповідач повністю розрахувався за отриманий газ у 2014 році.

Пунктом 7.2 договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушенням умов договору не оплатив вчасно позивачу за теплову енергію. Відтак, ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до господарського суду Львівської області з позовною заявою та керуючись умовами п.7.2. договору, нарахувало відповідачу пеню, яка згідно поданого ним розрахунку становить 2 534,18 грн. за період з 15.02.2014р. по 15.04.2014р.

Крім того, позивач згідно умов ст.625 ЦК України нарахував відповідачу 1022,93 грн. інфляційних нарахувань за період з 01.03.2014р. по 31.03.2014р. та 514,47 грн. 3% річних за період з 15.02.2014р. по 16.12.2014р.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що сплив строк позовної давності за позовними вимогами ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України.

При прийнятті рішення суд виходить із наступного.

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64. 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 року дав офіційне тлумачення такого змісту.

«частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод;

відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене:

частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі».

Окрім того, Конституційний Суд України в мотивувальній частині цього рішення зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить, загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно із заявленими позовними вимогами позивач просив стягнути з відповідача 2 534,18 грн. пені за період з 15.02.2014р. по 15.04.2014р., 1022,93 грн. інфляційних нарахувань за період з 01.03.2014р. по 31.03.2014р. та 514,47 грн. 3% річних за період з 15.02.2014р. по 16.12.2014р., у звязку із несвоєчасною оплатою основної суми боргу за договором №1237/14-ТЕ-21 купівлі - продажу природного газу від 09.12.2013р.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України..

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобовязань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 ГК України.

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, в силу вимог ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Для застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених п.7.2 договору купівлі-продажу природного газу № 1237/14-ТЕ-21 купівлі - продажу природного газу від 09.12.2013р. та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата за поставлений позивачем природний газ була здійснена відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених договорами.

15 січня 2015 року відповідач повністю розрахувався за отриманий газ у 2014 році.

30.11.2016р. набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Отже, для здійснення процедури врегулювання заборгованості - зменшення, списання та/або реструктуризація, необхідною умовою є включення теплопостачального підприємства до відповідного реєстру, з метою врегулювання заборгованості за домовленістю сторін шляхом вчинення відповідних правочинів.

Водночас, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, зазначеною нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суму заборгованості, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Частина 3 статті 7 вказаного вище Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Як зазначено в п. 1.2 договору, газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спліками та їх регіональними осередками.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.06.2018р. у справі №904/10292/17.

Як встановлено судом (відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), що ТзОВ Золочівенергоінвест є теплогенеруючою організацією, яка виробляє з природного газу теплову енергію та продає її відповідним категоріям споживачів (Код КВЕД 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (основний).

За вказаних обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню імперативні приписи ч.3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», відтак, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат на суми заборгованості за зобовязаннями січня березня 2014р., за зобовязаннями жовтня - грудня 2014р. При цьому, права позивача не порушені відповідачем та є відсутнім порушення субєктивного права позивача, що підлягає судовому захисту у даному спорі.

Покликання відповідача про пропущений позивачем строк позовної давності судом відхиляється, оскільки, умовами п.9.3 спірного договору встановлений строк на звернення до суду - 5 років.

Судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 4, 7 ,13, 14, 73, 74, 76-79, 91, 96, 120, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.ст. 241, 256, 257 ГПК України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 23.06.2018р.

Суддя Ділай У.І.