РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року Справа № 4/166"Б"

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Огороднік К.М., суддя Миханюк М.В. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 12.03.2018 року у справі № 4/166"Б" (суддя Гнисюк С.Д.), повний текст ухвали складено 16.03.2018 року,

за заявою Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго"

до Підприємства Укоопспілки "Житомирська паперова фабрика"

про визнання банкрутом (в частині розгляду заяви прокурора про визнання незаконним наказу, визнання недійсним результатів аукціону, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна, скасування запису про право власності)

за участю представників:

ініціюючого кредитора - не з'явився,

боржника - не з'явився,

ТзОВ "Новелл" - Усаченко О.В., за ордером,

ліквідатор - не з'явився,

прокурор - Марщівська О.П.,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Житомирської області від 31.08.2006 року, зокрема, визнано банкрутом Підприємство Укоопспілки "Житомирська паперова фабрика" та відкрито ліквідаційну процедуру.

18.07.2017 року до Господарського суду Житомирської області надійшла заява першого заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської міської ради, в якій останній просив визнати незаконним наказ ліквідатора підприємства Укоопспілки "Житомирська паперова фабрика" арбітражного керуючого Крутоус О.В. від 16.05.2016 року про включення до складу ліквідаційної маси банкрута водозливної греблі, що знаходиться за адресою м. Житомир майдан Станишівський 7К.; визнати недійсним результати проведеного аукціону з продажу майна Підприємства Укоопспілки "Житомирська паперова фабрика" від 22.08.2016 року, оформлені протоколом № 11 від 22.08.2016 року, відповідно до якого визнано переможцем аукціону з продажу гідротехнічної споруди - водозливна греблі автоматичної дії донного водоспуску, обладнана затвором - ПП "Інстрім"; визнати недійсним договір купівлі-продажу майна підприємства банкрута від 31.08.2016 року укладений між ПП "Інстрім" (покупець) та підприємством Укоопспілки "Житомирська паперова фабрика" (продавець) про продаж гідротехнічної споруди - водозливної греблі автоматичної дії донного водоспуску, обладнана затвором, що знаходиться за адресою м. Житомир майдан Станишівський 7К; визнати право власності на безхазяйне нерухоме майно комплекс гідротехнічних споруд (гребля) для гідроелектростанції по провулку Паперовому, 16 в м. Житомирі за територіальною громадою міста Житомира; витребувати у ТзОВ "Новелл" гідротехнічну споруду - водозливну греблю автоматичної дії донного водоспуску, обладнана затвором, що знаходиться за адресою м. Житомир майдан Станишівський 7К на користь Житомирської міської ради; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17628946 від 25.11.2016 року та №17624201 від 24.11.2016 року.

В обґрунтування вказаної заяви, прокурор вказав на те, що ліквідатором було незаконно включено в ліквідаційну масу нерухоме майно (гідротехнічну споруду), яке не належало боржнику.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 12.03.2018 року заяву першого заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської міської ради №2106 вих-17 від 30.06.2017 року про визнання незаконним наказу, визнання недійсним результатів аукціону, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна, скасування запису про право власності - залишено без розгляду.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, Заступник прокурора Житомирської області звернувся до Рівненського апеляцій ного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначив про те, що місцевим господарським судом не дотримано вимог ст. 86 ГПК України під час розгляду заяви прокурора. Також скаржник вважає, що судом, в порушення ст. 2 ГПК України, не забезпечено ефективного захисту порушених прав і законних інтересів держави.

В судовому засіданні прокурор вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила задоволити останню.

Представник ТзОВ "Новелл" вимоги апеляційної скарги заперечив, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Від приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Сєтака В.Я. на адресу суду надійшло клопотання, відповідно до якого останній просив суд здійснити розгляд справи без його участі.

Інші учасники провадження в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 271 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з огляду на наступне.

Як вбачається з поданої до суду першої інстанції заяви № 2106 вих-17 від 30.06.2017 року, в обґрунтування звернення з останньою прокурор, послався, зокрема, на ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 207 ГК України та вказав про порушення інтересів держави щодо незаконного включення ліквідатором до ліквідаційної маси водозливної греблі, реалізації її на аукціоні, і як наслідок перебування останньої у приватній власності.

Залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції зазначив, що прокурором не підтверджено підстави здійснення представництва інтересів держави.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Місцевим господарським судом не дотримано вимог ст. 86 ГПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції у порушення ст. 2 ГПК України, не забезпечено ефективного захисту прав і законних інтересів держави, а також порушено вимоги ст.ст. 13, 14, 19 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст.ст. 4, 53, 55, 174, 236 ГПК України.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з поданої до суду першої інстанції заяви прокурором, у останній, відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 29 ГПК України (чинній на момент пред'явлення заяви) детально умотивовано та сформульовано порушення інтересів держави, що потребують захисту, обґрунтовано необхідність їх захисту, а також вказано орган місцевого самоврядування до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.

Так, з долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що Житомирською міською радою з моменту її створення та до 2015 року не вживалися заходи до віднесення зазначеної в позові греблі - стратегічно важливого об'єкту інфраструктури м. Житомира до комунальної власності. Увесь вказаний час гідроспоруда не мала власника та являлася безхазяйною. Вжитті міською радою заходи до визнання греблі безхазяйним майном та віднесення її до комунальної власності не дали результату. Внаслідок бездіяльності органу місцевого самоврядування, права власності на дану гідроспоруду було набуто приватними суб'єктами господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. Загальнодержавне значення мають об'єкти, які забезпечують життєдіяльність держави в цілому, зокрема, гідротехнічні споруди.

У своєму рішенні від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 Конституційний суд України, зокрема, зазначив, що із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю або частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності інших підприємств, товариств.

Відповідно до ст.ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями ст. 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у Рішенні від 26.03.2002 року у справі № 6-рп/2002 визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Отже, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади вирішувати питання місцевого управління в межах Конституції і законів України, спільного майна територіальних громад, кожне порушення закону та незаконне відчуження об'єкту комунальної власності є порушенням законних інтересів територіальної громади міста, що в свою чергу завдає суттєвої шкоди інтересам держави, спричиняє підрив основ фінансово-економічної діяльності міста та держави в цілому.

В силу ч. ч. 3, 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

З огляду на викладене, прокурором і заявлено даний позов в інтересах держави в особі Житомирської міської ради.

Статтею 29 ГПК України (у редакції до 15.12.2017 року) встановлено, що невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви. Аналогічно, пунктом 4 ч. 5 ст. 174 ГПК (у редакції від 15.12.2017 року) встановлено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

З аналізу наведених норм вбачається, що наслідком недоведеності прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді може бути лише повернення позовної заяви, питання про що вирішується виключно на стадії відкриття провадження, а тому недоведеність цих обставин не може бути підставою для відмови у позові під час розгляду справи по суті.

Частиною 4 ст. ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.08.2017 року порушено провадження у вказаній справі, чим, у свою чергу, фактично визнано достатніми подані матеріали та підтверджено підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Необґрунтованою є позиція суду першої інстанції стосовно того, що оскільки Житомирська міська рада здійснювала дії по передачі майна у власність територіальної громади, шляхом подання позову, направленням звернення до місцевої прокуратури, то відсутні ознаки неналежного здійснення міською радою своїх повноважень.

Судом не враховано, що дії міської ради щодо пред'явлення позову виявилися безрезультатними, оскільки рішення судів у справах за даними позовами скасовані судом апеляційної інстанції, що підтверджує неналежне здійснення своїх повноважень міською радою.

Разом з тим, судом встановлено, що з метою відновлення своїх порушених інтересів Житомирська міська рада безпосередньо звернулася до місцевої прокуратури листом № 21/1755 від 27.03.2017 року з проханням вжити заходів щодо скасування права приватної власності на гідроспоруду, що також підтверджує неможливість міської ради самостійно захистити свої права.

Саме за зверненням Житомирської міської ради до органів прокуратури щодо проведення вивчення на предмет законності процедури придбання та реєстрації комплексу гідротехнічних споруд (греблі) іншою юридичною особою прокуратура і дізналася про дані обставини.

Житомирська міська рада, як представницький орган місцевого самоврядування, здійснювала заходи направлені на захист інтересів громади.

Проте, дані заходи виявилися недостатніми для відновлення порушених інтересів держави та територіальної громади м. Житомира, відтак, з урахуванням вказаних обставин, місцевою прокуратурою і пред'явлено даний позов в інтересах держави в особі Житомирської міської ради оскільки останньою, як органом уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах захист інтересів держави здійснювався неналежним чином.

Разом з тим, позиція суду першої інстанції, викладена в оскаржуваній ухвалі, стосовно того, що представник Житомирської міської ради приймає активну участь у судових засіданнях у даній справі, заяву прокурора підтримує, чим спростовуються доводи прокурора щодо бездіяльності Житомирської міської ради, судом апеляційної інстанції розцінюється критично, оскільки зазначена обставина не може бути врахована як підтвердження належного здійснення міською радою своїх повноважень на момент пред'явлення заяви прокурором.

Згідно ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З викладеного вище вбачається, що оскаржувана у даному випадку ухвала зазначеним вимогам не відповідає, а висновки суду першої інстанції, що покладені в її основу, не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини та повноваження прокурора на звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 73-74, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 282 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 12.03.2018 року у справі № 4/166"Б" скасувати.

3. Справу направити для подальшого розгляду до Господарського суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 21.06.2018 року.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.