ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2018

Справа № 910/4722/18

Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства “Київжитлоспецексплуатація” (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А)

до Комунального підприємства “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва” (03134, м. Київ, вул.Симиренка, 17)

про стягнення 58 913,27 грн.

Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Комунальне підприємство “Київжитлоспецексплуатація” (надалі також - «позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва” (надалі також - «Відповідач») про стягнення 58 913,27 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач безпідставно (без договору оренди) у період з 28.09.2015 по 25.04.2016 користувався нежилими приміщеннями загальною площею 114,60 кв.м. в буд. 15-А по вул. Якуба Коласа в м. Києві, які перебувають у господарському віданні позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2018 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

26.04.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

31.05.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі від 19.04.2018 була надіслана на адреси сторін рекомендованим листом та отримана уповноваженими представниками сторін 23.04.2018, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

Рішенням Виконавчого комітету народних депутатів “Про формування комунального майна міста та районів” № 26 від 13.01.1992 нежилий будинок № 15а на вул. Якуба Коласа в м. Києві, 15а літера А (згідно з планом за поверхами, виготовленим Київським МБТІ та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна) віднесений до комунальної власності територіальної громади м. Києва та згідно з розпорядженням представника Президента України від 29.05.1992 № 368 закріплений на праві повного господарського відання за Державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об’єднанням площею 864,3 кв м.

Відповідно до відомостей статуту Комунального підприємства Київжитлоспецексплуатація”, затвердженого в новій редакції Розпорядженням Київської міської державної адміністрації 04.09.1996 № 1397 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.10.2017 № 1211) Державне комунальне виробниче житлово-ремонтне об’єднання реорганізовано шляхом перетворення в Державне комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" та в подальшому перейменовано в комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація".

Відповідно до акту обстеження нежилих приміщень від 28.09.2015 в будинку № 15а літера А по вул. Якуба Коласа м. Києва проведена перевірка фактичного використання нежилих приміщень загальною площею 114,60 кв. м (підвал) та встановлено, що згідно з актом про фактичне використання приміщення займало Комунальне підприємство “Ремонтно-експлуатаційна організація № 5”. Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" Житлово-експлуатаційна дільниця № 5 фактично використовує вказані нежилі приміщення загальною площею 114,60 кв. м підвального приміщення. Вказаний акт підписаний представниками балансоутримувача (позивача) та користувача (відповідача).

У ході розгляду справи № 910/31774/15 за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" про виселення Господарським судом міста Києва встановлено, що відповідач без достатніх правових підстав (договору оренди) фактично користується нежилими приміщеннями за № 15а літера А по вул. Якуба Коласа в м. Києві загальною площею 114,60 кв.м. (підвал).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у справі № 910/31774/15 позов задоволено повністю; вирішено виселити Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" з нежилих приміщень за № 15а літера А по вул. Якуба Коласа м. Києва загальною площею 114,60 кв. м (підвал); зобов’язано Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" передати нежилі приміщення за № 15а літера А по вул. Якуба Коласа м. Києва загальною площею 114,60 кв.м. (підвал) Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація".

Актом державного виконавця від 25.04.2016 встановлено, що приміщення за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 15а, було звільнено боржником у добровільному порядку.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач безпідставно (без достатньої правової підстави) займав та користувався у період з 28.09.2015 по 25.04.2016 нежитловим приміщеннями загальною площею 114,60 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, буд № 15а літера А. Як стверджує позивач, у зв’язка з безпідставним збереженням відповідачем майна, а саме, права користування (речового права) спірними нежитловими приміщеннями, які перебувають у господарському віданні позивача, відповідач зобов’язаний відшкодувати позивачу вартість користування вказаним майном на підставі ст.ст. 1212, 1213 Господарського процесуального кодексу України. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача суму відшкодування за користування приміщеннями у період з 28.09.2015 по 24.04.2016 без правової підстави у загальному розмірі 58 913,27 грн, з яких: 56 923,17 грн – плата за фактичне користування та 1 990,00 грн – компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об’єкт оренди.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що позивач не надав жодного правового документу з приводу правомочності звернення із відповідним позовом; посилання позивача на норми ст.ст. 1212, 1213 Господарського процесуального кодексу України не є доцільними; розрахунок позивача на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280, є неправомірним у зв’язку з відсутністю у сторін договірних відносин; експертна оцінка майна, на підставі якої здійснювався розрахунок, на момент нарахування платежів була недійсною.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства “Київжитлоспецексплуатація” є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у справі № 910/31774/15 за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" про виселення позов задоволено повністю; вирішено виселити Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" з нежилих приміщень за № 15а літера А по вул. Якуба Коласа м. Києва загальною площею 114,60 кв. м (підвал); зобов’язано Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" передати нежилі приміщення за № 15а літера А по вул. Якуба Коласа м. Києва загальною площею 114,60 кв.м. (підвал) Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація".

Як вказано в ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у справі № 910/31774/15, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Відтак, не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи встановлений у вказаному судовому рішенні факт порушення з боку Комунального підприємства “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва” та використання ним нежитлового приміщення № 15а літера А по вул. Якуба Коласа м. Києва загальною площею 114,60 кв. м (підвал) без достатніх правових підстав (договору оренди).

Суд також зазначає, як свідчить зміст указаного рішення, задовольняючи позовні вимоги, Суд виходив з наявності у Комунального підприємства “Київжитлоспецексплуатація” права повного господарського відання на нежитлові приміщення № 15а літера А по вул. Якуба Коласа у м. Києві загальною площею 114,60 кв.м.

За змістом ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Суд зазначає, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами в порядку ст.ст. 76, 79 Господарського процесуального кодексу України відсутності у позивача права господарського відання на об’єкт нерухомості (нежитлові приміщення № 15а літера А по вул. Якуба Коласа у м. Києві загальною площею 114,60 кв.м).

Як встановлено Судом, предметом спору у справі, що розглядається, є вимога про стягнення заборгованості зі сплати за фактичне користування вказаним нежитловим приміщенням та компенсації витрат позивача за користування земельною ділянкою, на якій розташовано об’єкт оренди, за період з 28.09.2015 по 24.04.2016.

При цьому, при обґрунтуванні вказаних вимог позивач посилається на положення статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України як на правову підставу своїх вимог.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї статті застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об’єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним тощо.

За приписами ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно зі ст. 177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Цивільного кодексу України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Суд зазначає, що в розумінні Глави 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» майно означає річ як предмет матеріального світу.

При цьому, частина 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України спрямована на реалізацію принципу реального виконання зобов'язання та визначає обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості.

Отже, на підставі викладеного вище Суд зазначає, що право користування нерухомим майном (речове право), яке, на думку позивача, відповідач набув без достатньої правової підстави, не може вважатися майном в розумінні Глави 83 Цивільного кодексу України.

При цьому, Суд звертає увагу, що обов’язок з передання майна, а саме, приміщення за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 15а, було виконано відповідачем у добровільному порядку, що підтверджується актом державного виконавця від 25.04.2016.

За таких обставин, Суд доходить висновку, що до спірних правовідносин щодо сплати відповідачем коштів як плати за фактичне користування нерухомим майном та компенсації за користування земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, положення статей 1212- 1214 Цивільного кодексу України не застосовуються, а застосуванню підлягають положення закону щодо відшкодування збитків.

Так, згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки – це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні Цивільного кодексу України.

Проте, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами жодного елементу складу цивільного правопорушення, вчиненого відповідачем, як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Суд зазначає, що надані позивачем розрахунки орендної плати та податку на землю, порядок їх здійснення, не підтверджені належними та достатніми доказами відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Так, розрахунок плати за фактичне користування приміщеннями позивачем здійснено на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280, яка застосовується у випадку договірних правовідносин сторін щодо майна територіальної громади міста Києва, що передається в оренду.

Окрім того, позивачем жодними доказами не підтверджено вартість нерухомого майна, що має бути визначена за наслідками оцінки об’єкта нерухомості.

Поряд з викладеним Суд зазначає, що посилання позивача на п. 6.5 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280, яким встановлено обов’язок орендаря крім орендної плати орендар сплачувати компенсацію витрат підприємств-балансоутримувачів за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, не беруться до уваги. Так, вказане Положення передбачає виникнення такого обов’язку орендаря на підставі відповідного договору, який укладається між орендарем та підприємством-балансоутримувачем.

Однак, в даному випадку відповідач орендарем не являється, та жодних договорів, на підставі яких у останнього виникли зобов'язання з відшкодування земельного податку, між сторонами спору укладено не було.

Більше того, подані позивачем банківські виписки на підтвердження сплати земельного податку Суд не вважає належними та достатніми доказами на підтвердження сплати земельного податку за користування саме тією земельною ділянкою, що розташована під об’єктом нерухомості № 15а літера А по вул. Якуба Коласа в м. Києві загальною площею 114,60 кв.м.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного вище, встановивши обставини спірних правовідносин на підставі поданих доказів, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства “Київжитлоспецексплуатація” до Комунального підприємства “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва” про стягнення 58 913,27 грн задоволенню не підлягають у повному обсязі у зв’язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

2.          Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3.          Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                                                      Т.Ю. Трофименко