РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року Справа № 913/113/18

м.Харків Провадження №31/913/113/18

Господарський суд Луганської області в складі головуючого судді Марченко Ю.І.

за участю секретаря судового засідання Богуславській Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубіжанський Краситель", м.Рубіжне Луганської області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", м.Луганськ

про стягнення 1 469 849 грн. 94 коп.

У засіданні брали участь:

від позивача: Український А.Б., представник за довіреністю № 5 від 05.01.2018;

від відповідача: Григор'єв О.М., представник за довіреністю №07 від 01.01.2018.

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рубіжанський Краситель" звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" про стягнення 1 469 849 грн. 94 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.06.2018).

Позовні вимоги обґрунтовані, з посиланням на статті 256, 257, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України, 193, 216, 218, 230, 231, 232, 343 Господарського кодексу України, неналежним виконанням зобов'язань умов договору про спільне використання технологічних електричних мереж щодо своєчасної та повної сплати за отримані послуги.

Ухвалою Господарського суду Луганської області позовну заяву №13 від 01.03.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубіжанський Краситель", м.Рубіжне Луганської області, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", м.Луганськ, про стягнення 1 701 727 грн. 46 коп., залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків заяви.

22.03.2018 на адресу Господарського суду Луганської області від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубіжанський Краситель" надійшла заява №18 від 19.03.2018 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 26.03.2018 було відкрито провадження по справі №913/113/18 та призначено до слухання у підготовчому засіданні на 16.04.2018.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 16.04.2018 розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 15.05.2018.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 15.05.2018 розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 23.05.2018.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 23.05.2018 було продовжено строк проведення підготовчого провадження до 05.06.2018 та відкладено підготовче засідання на 05.06.2018.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 05.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №913/113/18 до судового розгляду по суті на 19.06.2018.

В судове засідання 19.06.2017 прибули представники обох сторін.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та раніше викладені доводи, просив позов задовольнити повністю.

Представником відповідача заявлено клопотання №б/н від 19.06.2018 про зменшення розміру пені на 99% оскільки стягнення санкцій у вигляді пені значно погіршить і без того важкий фінансовий стан відповідача, призведе до штучного зростання заборгованості, що відобразиться на якості наданих споживачем послуг, в тому числі і населенню, послуг з енергозабезпечення.

Дослідивши надане відповідачем клопотання, суд дійшов до наступного.

Відповідно до приписів ст. 207 Господарського процесуального кодексу України головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Відповідно до ст. 194 Господарського процесуального кодексу України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Як вже зазначалось, ухвалою Господарського суду Луганської області від 05.06.2018 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Саме з цього часу суд розпочинає розгляд справи по суті протягом 30 днів, відповідно до ч.2 ст. 195 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи що відповідачем не було наведено жодних поважних причин чому клопотання про зменшення розміру пені не було заявлено в підготовчому провадженні, суд дійшов висновку про залишення вказаного клопотання без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01.01.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рубіжанський Краситель" (власник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" (користувач, відповідач) був укладений договір №ДСВ 44 про спільне використання технологічних електричних мереж, за умовами п.1.1. якого, власник зобов'язався надати послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії в точки приєднання електроустановою користувача або інших суб'єктів господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує користувач, користувач - своєчасно сплачувати вартість послуг власника з утримання технологічних електричних мереж спільного використання відповідно до умов договору.

Передача електричної енергії технологічними електричними мережами спільного використання забезпечується відповідно до додатка "Однолінійна схема", наданого власником з обов'язковим зазначенням місця встановлення, типів, марки обладнання, довжини ліній, які задіяні в передачі електричної енергії. Власник забезпечує технічну можливість передачі електричної енергії до меж балансової належності належних йому електричних мереж (п.1.2. договору).

Відповідно до п.4.1. договору користувач зобов'язався здійснювати оплату за послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання, належних власникові, в строк, встановлений договором.

Згідно з п.7.3. договору оплата користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок власника на підставі рахунку, виставленого власником користувачу. Власник виставляє рахунок після підписання сторонами акту про обсяг переданої електричної енергії та акту прийому - здачі наданих послуг. Користувач сплачує рахунок протягом 10 днів, починаючи з дня його отримання від власника.

Також сторонами було погоджено, що за внесення платежів, передбачених п.4.1. договору, з порушенням терміну, зазначеного п.7.3. договору, користувач сплачує власнику пеню у розмірі 0,1 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. На суму пені власник виписує окремий рахунок (п.8.2.1. договору).

Договір набирає чинності з 01.01.2010, укладається на строк до 31.12.2010 та вважається продовженим на наступний календарний рік на тих же умовах, якщо за місяць до закінчення цього строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від договору або його перегляд. Договір може бути розірвано достроково за згодою сторін або в інших випадках, передбачених законодавством. Договір втрачає чинність у разі переходу права власності (права господарського відання) та технологічні електричні мережі спільного використання від власника до іншої особи з дати такого переходу (п.9.4. договору).

Рішенням Господарського суду Луганської області по справі №913/307/17 від 06.06.2017 було встановлено, що на виконання вказаних умов договору позивачем були надані відповідачеві в період з травня по грудень 2016 року послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання, належних власникові. Отримані послуги відповідач не оплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 637 140 грн. 00 коп., за стягненням якої та, нарахованих у зв'язку із допущенням простроченням, пені, 3% річних та інфляційних втрат, звернувся позивач до суду.

Крім того, вказаним рішенням було встановлено, що факт надання послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання за вказаним договором №ДСВ 44 від 01.01.2010 підтверджується наявними матеріалами справи. Зокрема, наступними копіями актів прийому - здачі наданих послуг: від 31.05.2016 на суму 79644 грн. 00 коп., від 30.06.2016 на суму 79644 грн. 00 коп., від 31.07.2016 на суму 79644 грн. 00 коп., 31.08.2016 на суму 79644 грн. 00 коп., від 30.09.2016 на суму 79644 грн. 00 коп., від 31.10.2016 на суму 79644 грн. 00 коп., 30.11.2016 на суму 79644 грн. 00 коп., від 31.12.2016 на суму 79632 грн. 00 коп. (а.с.12, 14, 16, 18, 20, 22, 24, 26); а також виставленими рахунками для оплати наданих послуг: №419 від 31.05.2016, №454 від 30.06.2016, №553 від 31.07.2016, №621 від 31.08.2016, №684 від 30.09.2016, №687 від 31.10.2016, №807 від 30.11.2016, №875 від 31.12.2016 (а.с.11, 13, 15,17, 19, 21, 23, 25).

Вказані рахунки були отримані представниками відповідача нарочно, про що свідчать проставлені відмітки на супровідних листах про направлення відповідачу актів та рахунків.

Відповідач свої обов'язки за договором не виконав, внаслідок чого за ним на момент звернення позивача до суду з даним позовом утворилась заборгованість за договором №ДСВ №44 про спільне використання технологічних електричних мереж від 01.01.2010 в розмірі 637140 грн. 00 коп.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеня в сумі 43949 грн. 30 коп., 3% річних в сумі 7916 грн. 04 коп. та інфляційні нарахування в сумі 39805 грн. 59 коп.

Так, вказаним рішенням з відповідача було стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубіжанський Краситель»:

- основний борг в сумі 637 140 грн. 00 коп.;

- інфляційні втрати в сумі 36 752 грн. 68 коп. - за рахунком №419 від 31.05.2016 за період липень 2016 - лютий 2017, за рахунком №454 від 30.06.2016 за період серпень 2016 - лютий 2017, за рахунком №553 від 31.07.2016 за період вересень 2016 - лютий 2017, за рахунком №621 від 31.08.2016 за період жовтень 2016 - лютий 2017, за рахунком №684 від 30.09.2016 за період листопад 2016 - лютий 2017, за рахунком №687 від 31.10.2016 за період грудень 2016 - лютий 2017, за рахунком №807 від 30.11.2016 за період січень 2017 - лютий 2017, за рахунком №875 від 31.12.2016 за період лютий 2017;

- 3% річних у сумі 7 726 грн. 18 коп. - за рахунком №419 від 31.05.2016 за період 22.06.2016-01.03.2017, за рахунком №454 від 30.06.2016 за період 19.07.2016-01.03.2017, за рахунком №553 від 31.07.2016 за період 16.08.2016- 16.02.2017, за рахунком №621 від 31.08.2016 за період 18.09.2016-01.03.2017, за рахунком №684 від 30.09.2016 за період 18.10.2016-01.03.2017, за рахунком №687 від 31.10.2016 за період 18.11.2016-01.03.2017, за рахунком №807 від 30.11.2016 за період 20.12.2016-01.03.2017, за рахунком №875 від 31.12.2016 за період 24.01.2017-01.03.2017;

- пеню в сумі 41 749 грн. 56 коп. - за рахунком №553 від 31.07.2016 за період 01.09.2016- 16.02.2017, за рахунком №621 від 31.08.2016 за період 18.09.2016-01.03.2017, за рахунком №684 від 30.09.2016 за період 18.10.2016-01.03.2017, за рахунком №687 від 31.10.2016 за період 18.11.2016-01.03.2017, за рахунком №807 від 30.11.2016 за період 20.12.2016-01.03.2017, за рахунком №875 від 31.12.2016 за період 24.01.2017-01.03.2017.

Крім того, на виконання умов договору позивачем було продовжено надаватися відповідачу в період з січня по грудень 2017 року послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання, належних власникові. Отримані послуги відповідач не оплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 1 086 324 грн. 00 коп.

Оскільки, відповідачем були порушені умови договору позивач звернувся до суду із даним позовом, за яким просить стягнути з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні нарахування в сумі 202 047 грн. 17 коп. та 3% річних в сумі 41 897 грн. 37 коп., пеня в сумі 139 581 грн. 40 коп. та основний борг за договором 1 086 324 грн. 00 коп.

Відповідач позовні вимоги оспорив з підстав вказаних вище.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з приписами 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справ доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), кий міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно п.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 2 сказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно з ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Рішенням Господарського суду Луганської області по справі №913/307/17 від 06.06.2017 було встановлено, що за своєю правовою природою, укладений між сторонами договір №ДСВ 44 від 01.01.2010 є договором на надання послуг, до якого застосовуються положення глави 63 Цивільного кодексу України, глав 19-22 Господарського кодексу України.

Статтею 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто - неналежне виконання.

Факт надання послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання за вказаним договором №ДСВ 44 від 01.01.2010 за період січень 2017 - грудень 2017 підтверджується наявними матеріалами справи, зокрема, наступними копіями актів прийому - здачі наданих послуг: від 31.01.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 28.02.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 31.03.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., 30.04.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 31.05.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 30.06.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 31.07.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 31.08.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 30.09.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 31.10.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 30.11.2017 на суму 90528 грн. 00 коп., від 31.12.2017 на суму 90516 грн. 00 коп. (а.с. 12-23); та наступними копіями виставлених рахунків на оплату наданих послуг: №1 від 31.01.2017, №91 від 28.02.2017, №141 від 31.03.2017, №211 від 30.04.2017, №307 від 31.05.2017, №371 від 30.06.2017, №436 від 31.07.2017, №471 від 31.08.2017, №534 від 31.09.2017, №595 від 31.10.2017, №686 від 30.11.2017, 741 від 31.12.2017 (а.с.24-35).

Як вбачається з матеріалів справи, вказані рахунки були отримані представниками відповідача нарочно, про що свідчать проставлені відмітки на супровідних листах про направлення відповідачу актів та рахунків (а.с.36-47).

Оскільки зобов'язання з оплати послуг з утримання технологічних мереж у сумі 1 086 324 грн. 00 коп. в обумовлений договором строк відповідачем не були виконані у повному обсязі та своєчасно, що підтверджено наданими позивачем доказами та не спростовано відповідачем, тому господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором №ДСВ 44 від 01.01.2010 про спільне використання технологічних електричних мереж за отримані послуги в період з січня по грудень 2017 року в сумі 1 086 324 грн. 00 коп., яка підлягає стягненню в повному обсязі.

Факт невиконання зобов'язань умов договору №ДСВ №44 про спільне використання технологічних мереж від 01.01.2010 згідно актів прийома - здачі наданих послуг в повному обсязі встановлено судом при розгляді справи № 913/30/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідачем не надано суду доказів виконання відповідного рішення суду та сплати заборгованості.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 20.12.2010 № №3-57гс10, від 20.01.2011 № 10/25 та від 16.05.2011.№32/242-32/243-32/244-32/245, від 12.09.2011 № 6/433-42/183).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені в сумі 139 581 грн. 00 коп., яка розрахована позивачем за зобов'язаннями серпня 2016 - грудня 2017 року, за загальний період нарахування з 02.03.2017 до 28.02.2017, з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ (а.с.112).

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно положень ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої до стягнення пені за період серпень 2016 - грудень 2016, оскільки нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, відповідачем у відзиві заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд дослідивши заявлене відповідачем клопотання про застосування позовної давності, дійшов до наступного.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2, ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 259 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сторони при укладанні договору №ДСВ 44 про спільне використання технологічних електричних мереж від 01.01.2010 позовну давність не збільшували, тобто до вимог за договором застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про застосування позовної давності, в наступному порядку:

- відмовити у застосуванні позовної давності за період нарахування пені серпень - грудень 2016, відповідно до норм ст. 625 Цивільного кодексу України;

- застосувати позовну давність в частині стягнення пені, нарахованої за період січень 2017 за загальний період 01.03.2017-17.08.2017, враховуючи дату звернення позивача з позовною заявою до суду - 06.03.2018 - яка повинна бути розрахована з за загальний період 06.03.2017 по 17.08.2017;

- в частині стягнення пені, нарахованої за загальний період серпень 2016 - грудень 2016 відмовити за необґрунтованістю відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного, суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за допомогою «Юридичної інформаційно - пошукової системи Законодавство», зазначає, що позивачем при розрахунку були допущені помилки, а саме не враховано положення норм ст. 625 Цивільного кодексу та положень норм ст. 258 Цивільного кодексу України.

Суд вважає за доцільне навести власний розрахунок суми пені, а саме:

- за зобов'язанням січня 2017 пеня повинна розраховуватись за загальний період 06.03.2017 - 17.08.2017 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 06.03.2017-13.04.2017 - складає 2708,40 грн.;

б) за період 26.05.2017-17.08.2017 - складає 5208,46;

- за зобов'язанням лютого 2017 за загальний період 17.03.2017 - 15.09.2017 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 17.03.2017 - 13.04.2017 - складає 1944,49 грн.;

б) за період 26.05.2017-15.09.2017 - складає 7006,62 грн.;

- за зобов'язанням березня 2017 за загальний період 21.04.2017 - 20.10.2017 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 21.04.2017-25.05.2017 - складає 2257,00 грн.;

б) за період 26.05.2017-20.10.2017 - складає 9178,81 грн.;

- за зобов'язанням квітня 2017 за загальний період 22.05.2017-20.11.2017 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 27.10.2017-20.11.2017 - складає 1614,15 грн.;

- за зобов'язанням травня 2017 за загальний період 23.06.2017-22.12.2017 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 23.06.2017 - 26.10.2017 - складає 7812,70 грн.;

б) за період 15.12.2017-22.12.2017 - складає 575,41 грн.;

- за зобов'язанням червня 2017 за загальний період 24.07.2017-21.01.2018 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 24.07.2017-26.10.2017 - складає 5890,52 грн.;

б) за період 15.12.2017-21.01.2018 - складає 2733,20 грн.;

- за зобов'язанням липня 2017 за загальний період 21.08.2017-19.02.2018 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 26.01.2018-19.02.2018 - складає 1984,18 грн.;

- за зобов'язанням вересня 2017 за загальний період 30.10.2017-28.02.2018 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 30.10.2017-14.12.2014 - складає 3080,43 грн.;

- за зобов'язанням листопада 2017 за загальний період 25.12.2017-28.02.2018 на суму боргу 90528 грн. 00 коп. складає:

а) за період 25.12.2017-25.01.2018 - складає 2301,64 грн.

Всього сума пені за вказаний період складає - 116 031 грн. 32 коп.

Оскільки за розрахунком позивача за вказаний період сума пені складає 115 958 грн. 33 коп., та відповідно до норм ст. 46 Господарського процесуального кодексу України право збільшення розміру позивних вимог належить виключно позивачу, тому суд погоджується з розрахунком позивача.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково в сумі 115 958 грн. 33 коп. В решті вимог слід відмовити.

Як вже зазначалось вище, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за допомогою «Юридичної інформаційно - пошукової системи Законодавство», зазначає, що розрахунок 3% річних є правильним та обґрунтованим, однак позивачем при розрахунку були допущені арифметичні помилки, а саме не правильно була складена сума 3% річних щомісячно.

Так, замість вірної суми 3% річних, яка складає 34 040 грн. 09 коп., позивачем нараховано 41 897 грн. 37 коп.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково в сумі 34 040 грн. 09 коп. В решті вимог слід відмовити.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань слід зазначити наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Згідно п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за допомогою «Юридичної інформаційно - пошукової системи Законодавство», зазначає, що позивачем при розрахунку були допущені арифметичні помилки.

Суд вважає за доцільне навести власний розрахунок суми інфляційних нарахувань, а саме:

- за зобов'язаннями травня 2016, на суму боргу 79664,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9017,01 грн.;

- за зобов'язаннями червня 2016, на суму боргу 79664,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9017,01 грн.;

- за зобов'язаннями липня 2016, на суму боргу 79664,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9017,01 грн.;

- за зобов'язаннями серпня 2016, на суму боргу 79664,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9017,01 грн.;

- за зобов'язаннями вересня 2016, на суму боргу 79664,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9017,01 грн.;

- за зобов'язаннями жовтня 2016, на суму боргу 79664,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9017,01 грн.;

- за зобов'язаннями листопада 2016, на суму боргу 79664,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9017,01 грн.;

- за зобов'язаннями грудня 2016, на суму боргу 79632,00 грн. за період прострочення березень 2017- грудень 2017 - складають - 9013,39 грн.;

- за зобов'язаннями січня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення березень 2017- січень 2018 - складають - 11758,31 грн.;

- за зобов'язаннями лютого 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення квітень 2017- січень 2018 - складають - 9949,71 грн.;

- за зобов'язаннями березня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення травень 2017- січень 2018 - складають - 9053,48 грн.;

- за зобов'язаннями квітня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення червня 2017- січень 2018 - складають - 7775,53 грн.;

- за зобов'язаннями травня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення липень 2017- січень 2018 - складають - 6227,44 грн.;

- за зобов'язаннями червня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення серпень 2017- січень 2018 - складають - 6034,32 грн.;

- за зобов'язаннями липня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення вересень 2017- січень 2018 - складають - 6130,98 грн.;

- за зобов'язаннями серпня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення жовтень 2017- січень 2018 - складають - 4235,70 грн.;

- за зобов'язаннями вересня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення листопад 2017- січень 2018 - складають - 3112,02 грн.;

- за зобов'язаннями жовтня 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення грудень 2017- січень 2018 - складають - 2276,78 грн.;

- за зобов'язаннями листопада 2017, на суму боргу 90528,00 грн. за період прострочення січень 2018 - складають - 1357,92 грн.

Враховуючи викладене, всього сума інфляційних нарахувань за вказаний період складає - 140 044 грн. 65 коп.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних підлягають задоволенню частково в сумі 140 044 грн. 65 коп. В решті вимог слід відмовити.

Встановлені за матеріалами справи обставини та доводи позивача відповідач під час розгляду спору не спростував, докази здійснення погашення боргу в матеріалах справи також відсутні.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково. З відповідача на користь позивача слід стягнути 1 376 367 грн. 07 коп., з яких: основний борг в сумі 1 086 324 грн. 00 коп., а також інфляційні втрати в сумі 140 044 грн. 65 коп., 3% річних у сумі 34 040 грн. 09 коп., пеню в сумі 115 958 грн. 33 коп., нараховані на підставі ст.625 ЦК України, у зв'язку із допущеним відповідачем простроченням виконання грошового зобов'язання. В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 20 645 грн. 51 коп.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

в и р і ш и в:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубіжанський Краситель» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» про стягнення 1 469 849 грн. 94 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання», 91021, місто Луганськ, квартал Гайового, будинок 35 А, фактична адреса місцезнаходження: 92702, Луганська область, м.Старобільськ, вул. Горького, 123, ідентифікаційний код 31443937, на користь

- Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубіжанський Краситель», 93009, Луганська область, м.Рубіжне, площа Хіміків, будинок 2, ідентифікаційний код 32803997, основний борг в сумі 1 086 324 грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі 140 044 грн. 65 коп., 3% річних у сумі 34 040 грн. 09 коп., пеню в сумі 115 958 грн. 33 коп., витрати зі сплати судового збору в сумі 20 645 грн. 51 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Дата виготовлення повного тексту та підписання рішення - 25.06.2018

Суддя Ю.І.Марченко