ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2018р. Справа №914/529/18

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Зубкович Д.С., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Агросем, м. Київ

до відповідача: Фермерського господарства Кільгана Івана Степановича, с. Велика Білина, Самбірський район, Львівська область,

предмет позову: стягнення 250 613,49 грн.,

підстава позову: порушення зобовязань за договором поставки насіння сільськогосподарських культур №14.03.17-100 від 14.03.2017 року,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 представник на підставі довіреності №59 від 10.04.2018 року,

відповідача: не зявився.

Обставини розгляду справи. 23.03.2018 року на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Агросем до Фермерського господарства Кільгана Івана Степановича про стягнення 250 613,49 грн.

Ухвалою суду від 28.03.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 914/529/18 за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 25.04.2018 року. Встановлено відповідачу строк у 15 календарних днів з дня отримання ухвали від 28.03.2018 року для подання відзиву на позов.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

У підготовче засідання 25.04.2018 року та 16.05.2018 року відповідач явки представника не забезпечив.

У судове засідання 16.05.2018 року зявився представник позивача, подав заяву про долучення до матеріалів справи документів з супровідним листом і поясненнями про неможливість подання таких документів разом із позовною заявою. Також представником подано заяву про уточнення позовних вимог в частині суми судових витрат, відповідно до якої зазначає в прохальній частині позовної заяви правильну суму судового збору, стягнення якої просить покласти на відповідача. Ухвалою від 16.05.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті (з урахуванням ухвали від 21.05.2018 року) на 25.05.2018 року.

У судовому засіданні 25.05.2018 року оголошено ухвалу про відкладення розгляду справи по суті на 13.06.2018 року.

У судове засідання 13.06.2018 року відповідач повторно явки представника не забезпечив. Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд зазначає, що конверти, адресовані Фермерському господарству Кільгана Івана Степановича на адресу, вказану в повній заяві, яка співпадає із адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - 81467, Львівська обл., Самбірський район, село Велика Білина, повертаються на адресу суду з відміткою за незапитом. Перевіривши стан поштових відправлень на сайті http://ukrposhta.ua/vidslidkuvati-forma-poshuku за ідентифікатором 209 (код надіслання ухвали про відкриття провадження у справі), поштовим відділенням встановлено невдалу спроба вручення (повернення): інші причини 05.04.2018 року, за ідентифікатором 907 (код надіслання ухвали про виклик в судове засідання 16.05.2018 року), поштовим відділенням встановлено невдалу спроба вручення (повернення): інші причини 03.05.2018 року, за ідентифікатором 853 (код надіслання ухвали про виклик в судове засідання 25.05.2018 року), поштовим відділенням встановлено невдалу спроба вручення (повернення): інші причини 26.05.2018 року, Інших адрес чи відомостей про місцезнаходження Фермерського господарства Кільгана Івана Степановича суду не повідомлено. Судом також перевірено отримання відповідачем позовної заяви за ідентифікатором 430, з чого вбачається відмітка пошти про «невдалу спробу вручення (повернення): закінчення встановленого терміну зберігання»,

Верховним судом у постанові від 03.03.2018 року у справі №911/1163/17 вказано, що «не перебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не перешкоджала місцевому господарському суду розглянути справу відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України у наведеній редакції за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду першої інстанції». Суд звертає увагу, що суть положень ст.75 ГПК України в попередній редакції та ч.9 ст.165 ГПК України в чинній редакції є тотожними - у разі ненадання відповідачем відзиву суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відтак, суд вважає, що ним вжито всі дії, спрямовані на повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

У судовому засіданні 13.06.2018 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція сторін. Спір між сторонами виник з підстав порушення, на переконання позивача, відповідачем зобовязань за договором поставки насіння сільськогосподарських культур №14.03.17-100 від 14.03.2017 року. Позивач зазначає, що свої обовязки по поставці насіння виконав повністю, що підтверджується видатковою накладною від 23.03.2017 року та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей від 20.03.2017 року, тоді як відповідач обовязки по оплаті вартості товару у повному обсязі не виконав. Відтак, залишок заборгованості на час подання позову становить 196 579,20 грн., а у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання позивачем нараховано 24 216,45 грн. пені, 9 621,06 грн. інфляційних втрат, 17 692,11 грн. відсотків за неправомірне користування чужими коштами, 2 504,67 грн. 3% річних.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, інших заяв, клопотань не подавав.

Відповідно до ч.9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне. 14.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Агросем (надалі по тексту рішення позивач, постачальник) та Фермерським господарством Кільгана Івана Степановича (надалі по тексту рішення відповідач, покупець) укладено договір №14.03.17-100 поставки насіння сільськогосподарських культур, відповідно до умов якого постачальник зобовязується поставити покупцеві у його власність насіння сільськогосподарських культур товар, а покупець зобовязується прийняти та оплатити такий товар.

Відповідно до п.2 договору найменування, асортимент та кількість товару визначається у специфікаціях, які є невідомою частиною цього договору.

Згідно зі специфікацією №1 від 15.03.2017 року сторонами визначено товар з наступними характеристиками: найменування гібрид насіння соняшника 8Н288CLDM кількість товару 80,000, ціна за одиницю 3 957,24 грн., загальна вартість на момент укладення договору 316 579,20 грн., еквівалент загальної вартості в дол. США 11 760,00 (п.1). У специфікації також визначено, що покупець оплачує вартість товару наступним чином: 30% - до 15.03.2017 року, 70% - до 15.10.2017 року (п.3). згідно з п.5 специфікації товар повинен бути поставлений у строк до 31.03.2017 року у разі виконання покупцем п.3а даної специфікації. Допускається поставка окремими партіями.

15.03.2017 року постачальником вписано рахунок на оплату по замовленню №3425 за гібрид насіння соняшника по договору №14.03.17-100.

20.03.2017 року згідно з платіжним дорученням №35 відповідачем здійснено оплату в сумі 95 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за гібрид насіння соняшника згідно рахунку №3425 від 15.03.2017 року».

Згідно з видатковою накладною №АГ-23/0382 від 23.03.2017 року на підставі договору №14.03.17-100 від 14.03.2017 року ТОВ «Аросем» поставило Фермерському господарству Кільгана Івана Степановича товар на загальну суму 316 579,20 грн. Видаткова накладна місить підписи постачальника менеджера і збуту ОСОБА_2 та отримувача ОСОБА_3 за довіреністю №2 від 20.03.2017р., скріплені печатками. Копія довіреності від 20.03.2017 року долучена до позовної заяви.

24.11.2017 року згідно з платіжним дорученням №10 відповідачем здійснено оплату в сумі 25 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за насіння соняшника згідно рахунку №3425 від 15.03.2017 року».

Відтак, станом на час подання позовної заяви несплаченою залишалася сума 196 579,20 грн. Згідно з довідкою ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» від 18.04.2018 року від контрагента позивача ФГ «ОСОБА_3С.» інших коштів, ніж тих, що сплачені 20.03.2017 року та 24.11.2017 року, не надходило.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, документально не спростовані.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір поставки товару №14.03.17-100 від 14.03.2017 року.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин (ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом вище, позивачем як постачальником виконано договірні зобовязання у повному обсязі, оскільки поставлено відповідачу товар, обумовлений у специфікації №1 від 15.03.2017 року, в межах строків, визначених специфікацією, про що сторонами складено видаткову накладну №АГ-23/0382 від 23.03.2017 року.

Обовязок щодо оплати отриманого товару відповідачем як покупцем виконаний не у повному обсязі, оскільки згідно з платіжними дорученнями здійснено оплату на загальну суму 120 000,00 грн., тоді як вартість поставленого товару становила 316 579,20 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Договором сторони визначили, що покупець оплачує товар шляхом 100% передоплати, якщо інший порядок та строки розрахунків не визначені у специфікації (п.3.4). У специфікації № 1 сторони погодили, що покупець оплачує вартість товару наступним чином: 30% загальної вартості товару здійснюється до 15.03.2017 року, 70% - до 15.10.2017 року (п.3 специфікації).

Матеріалами справи підтверджено здійснення передоплати в розмірі 95 000,00 грн. 20.03.2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого специфікацією. Відповідно, з 16.03.2017 року по 19.03.2017 року у відповідача була заборгованість у розмірі 30% від 316 579,20 грн. 94 973,76 грн. Після поставки товару (23.03.2017 року) до закінчення визначеного сторонами строку оплати - 15.10.2017 року відповідач оплати не здійснював. Відповідно, з 15.10.2017 року до 24.11.2017 року (момент оплати 25 000,00 грн.) у відповідача існувала заборгованість в сумі 221 579,20 грн., з 25.11.2017 року розмір заборгованості зменшився і становить 196 579,20 грн.

Станом 13.03.2018 року позивачем складено акт звірки взаємних розрахунків, однак, такий не підписаний відповідачем і до уваги судом не береться.

Враховуючи відсутність доказів про погашення вказаної заборгованості, неподання відповідачем доказів щодо спростування обставин, зазначених позивачем, беручи до уваги наявність достатніх доказів щодо наявності заборгованості у вказаному розмірі станом на час подання позовної заяви та винесення рішення, суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача 196 579,20 грн. основного боргу.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Крім стягнення суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення також 24 216,45 грн. пені, 9 621,06 грн. інфляційних втрат, 17 692,11 грн. відсотків за неправомірне користування чужими коштами, 2 504,67 грн. 3% річних.

Відповідно до ч.2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Договором (п.9.2) сторони передбачили, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який стягується пеня, за кожен день прострочення.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п.1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань»).

Враховуючи наведені вище періоди прострочення виконання зобовязання відповідача, суд, здійснюючи перерахунок заявленої до стягнення пені, зазначає, що за період з 16.03.2017 року по 19.03.2017 року на суму боргу 94 973,76 грн. нараховується пеня в сумі 291,43 грн., за період з 15.10.2017 року по 23.11.2017 року на суму боргу 221 579,20 грн. 6 410,62 грн., за період з 25.11.2017 року по 12.03.2018 року на суму боргу 196 579,20 грн. 17 514,40 грн., в загальному на суму 24 216,45 грн. Відтак, позовна вимога про стягнення 24 216,45 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо суми 3%річних та інфляційних втрат, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок сум 3% річних та інфляційних втрат за періоди існування заборгованості, визначені вище, суд зазначає про правильність їх нарахування позивачем і, як наслідок, про обгрунтованість вимоги про стягнення 9 621,06 грн. інфляційних втрат і 2 504,67 грн. 3% річних.

Крім вказаних сум, позивач просить стягнути 17 692,11 грн. відсотків за неправомірне користування чужими коштами, розрахованих на підставі ст.ст. 536, 692, 694, 1214 ЦК України та п.9.4 договору, яким сторони передбачили, що за порушення грошових зобовязань по оплаті товару покупець сплачує постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% за кожен місць від простроченої суми, за весь період прострочення.

Так, за змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

ОСОБА_5 Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 розмежувала наслідки правомірного та неправомірного користування чужими грошовими коштами, зокрема, зазначивши, що термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (п.34). Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п.37).

Суд звертає увагу, що у даній справі наявна ситуація, коли відповідач прострочив виконання грошового зобовязання і неправомірно не сплачує грошові кошти за поставлений товар. Відповідно до зазначених вище висновків Верховного суду у такому випадку позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України, але не процентів, передбачених ст.536 ЦК України.

Разом з тим, з передбаченого договором формулювання нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами та формули розрахунку, застосованої позивачем, суд зазначає, що погоджена умова п.9.4 договору підпадає під визначення штрафу, передбаченого ст.549 ЦК України - штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Помилкове посилання позивача на іншу правову норму ніж та, яка має бути застосована до спірних правовідносин, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 14 лютого 2018 року, справа № 910/13195/17).

Враховуючи наведене, суд вважає обгрунтованою вимогу про 17 692,11 грн., які за своєю правовою природою є штрафом, тобто різновидом неустойкою у розумінні ст.549 ЦК України та різновидом штрафних санкцій згідно зі ст.230 ГК України, які сплачуються у разі порушення боржником зобовязання, і підлягають стягненню з відповідача у даній справі за прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені вище обставини, суд доходить висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з відповідача сум основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення виконання договірних зобовязань.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сплачений судовий збір покладається на відповідача. Суд звертає увагу, що згідно з платіжним дорученням №1297 від 13.03.2018 року за подання позовної заяви про стягнення 250 613,49 грн. сплачено судовий збір у розмірі 3 759,20 грн., що відповідає розміру, встановленому законом. Проте, у прохальній частині позовної заяви позивачем допущено технічну помилку щодо суми сплаченого судового збору, про що позивачем подано заяву 16.05.2018 року. Відтак, визначаючи розмір судового збору за задоволені позовні вимоги, суд враховує суму фактично сплаченого судового збору, а не таку, що вказана в прохальній частині позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, ч.9 ст.165, ст. ст. 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задоволити повністю.

Стягнути з Фермерського господарства Кільгана Івана Степановича (81467, Львівська обл., Самбірський район, село Велика Білина, код ЄДР 22378934) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агросем (04210, м.Київ, проспект Героїв Сталінграда, будинок 6 А, код ЄДР 30967207) 196 579,20 грн. основного боргу, 24 216,45 грн. пені, 9 621,06 грн. інфляційних втрат, 2 504,67 грн. 3% річних, 17 692,11 грн. штрафу та 3 759,20 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 20.06.2018 року.

Суддя Матвіїв Р.І.