КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2018 р. Справа№ 910/972/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Іванов П.О. довіреність № 05 юз/342 від 11.06.18

від відповідача 1: Гриб Ю.М. довіреність № 09/12/1 від 12.01.18

від відповідача 2: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року (повний текст складено 18.04.2018 р.)

у справі № 910/972/18 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

2. Публічного акціонерного товариства "Азот"

про визнання недійсним договору поруки, -

в с т а н о в и в :

Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяв про зміну підстав позову) до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Публічного акціонерного товариства "АЗОТ" про визнання недійсним укладеного відповідачами договору поруки № 20-0191/3-3 від 06.02.2015 р. (а.с. 7-10, 68-69, 74-75).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі № 910/972/18 у задоволенні позову відмовлено (а.с.150-153).

08 травня 2018 року ПрАТ "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі № 910/972/18, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 травня 2018 року, апеляційна скарга ПрАТ "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" у справі № 910/972/18 передана на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17 травня 2018 року у справі №910/972/18 апеляційну скаргу ПрАТ "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі №910/972/18 залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків.

04 червня 2018 року від ПрАТ "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" надійшло клопотання про усунення недоліків.

04 червня 2018 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Мальченко А.О.) відкрито апеляційне провадження у справі № 910/972/18, розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі № 910/972/18 призначено на 19 червня 2018 року.

14 червня 2018 року від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 19 червня 2018 року представник ПрАТ "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" у судовому засіданні 19 червня 2018 року надав пояснення, в яких заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник ПАТ "Азот" у судове засідання 19 червня 2018 року не з'явився, про причини неявки колегію суддів не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за ідентифікатором 474 (а.с. 186).

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Ухвалою про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду явка сторін обов'язковою не визнавалась і учасників процесу попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами і така неявка представника відповідача-2 не перешкоджає всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представника відповідача-2.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права встановила наступне.

23 липня 2013 року між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач-1), як банком та ПрАТ "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ" (далі - позивач), як позичальником укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 (далі - Кредитний договір), за змістом п.п. 2.1, 2.2 якого (з урахуванням внесених змін) банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 50 000 000,00 дол. США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим Договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим Договором. Кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 30.04.2014 (а.с. 21-30, 31-32).

Обставини щодо виконання сторонами умов кредитного договору №20-2199/2-1 були предметом дослідження у справі №910/9932/14, у якій встановлено факт порушення ПрАТ "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ" своїх зобов'язань в частині повернення у встановлений договором строк суми кредиту та процентів за користування запозиченими грошовими коштами.

Зокрема, постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 р. у справі №910/9932/14 стягнуто з ПрАТ "Сєверодонецьке об'єднання Азот" на користь ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестеційний банк" 583149150 грн. простроченого боргу за кредитом, 2664667,73 грн. прострочених процентів за користування кредитом, 4203924,41 грн. пені за прострочення сплати кредиту, 2808,85 грн. пені за прострочення сплати процентів та 73080 грн. судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 червня 2017 року у справі №910/9932/14 відстрочено виконання рішення до 24 травня 2018 року.

Під час розгляду справи №910/9932/14 про стягнення суми простроченого кредиту та інших нарахувань, позивач (у даній справі) звертався з позовом про визнання недійсним кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013, у задоволені якого рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 р. у справі №910/11585/14 відмовлено з огляду на його безпідставність.

Позивач звернувся до відповідача-1 з листом від 02.02.2015 р. №35ФО- 00ВЄ, у якому в т.ч. просив замінити по кредитному договору №20-2199/2-1 від 23.07.2013 р. гарантію ПАТ КБ "Надра" №І/130723/GTY/417-ЗМП від 23.07.2013 р. на поруку від підприємства ПАТ "Азот" м. Черкаси та ПАТ "Концерн СТІРОЛ" (а.с. 51).

06 лютого 2015 року між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", як кредитором та ПАТ "Азот", як поручителем укладено Договір поруки №20-0191/3-3 (далі - Договір поруки), за змістом п. 2.1 якого поручитель у відповідності до умов цього Договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником (яким відповідно до п. 1.2 є ПрАТ "Сєвєродоецьке об'єднання Азот") зобов'язань за Кредитним договором (яким відповідно до п. 1.1. є Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1) зобов'язується виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за Кредитним договором, з урахуванням п.2.2 цього Договору, а саме погасити: 1) заборгованість з повернення Кредитору кредиту за Кредитним договором; 2) нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених Кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних, та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити, у випадку порушення Позичальником п.п. 3.10.1, 3.10.2., 3.10.3 Кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому п. 3.2 та п.3.3. Кредитного договору. 3) суми неустойки (штрафу, пені); 4) суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім внаслідок невиконання позичальником умов Кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором (а.с. 49-50).

За змістом п. 2.2 у випадку невиконання або прострочення виконання зобов'язань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі 50000000,00 доларів США.

Порука за цим договором припиняється в наступних випадках: у разі припинення забезпеченого нею зобов'язання; через 10 років після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, які визначені в п. 2.1 цього договору, а забезпечення виконання якої надана порука, якщо кредитор не пред'явить вимог до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України); в інших випадках, визначених законодавством України (п. 5.3 Договору поруки).

Позовні вимоги, з урахуванням заяв про зміну підстав позову, обґрунтовані тим, що позивач не є стороною договору поруки і про його укладання повідомлень не отримував та дізнався про наявність цього договору після залучення його у якості третьої особи у справі №625/1650/15. З посиланням на ст. 558 ЦК України позивач зазначає, що законом передбачено право поручителя вимагати оплати наданих позивачу послуг поручительства, на надання яких позивач згоду не давав. З посиланням на ч. 1 ст. 554 та ст. 557 ЦК України (якою встановлено право поручителя пред'явити зворотню вимогу до боржника) зазначав, що у зв'язку з неможливістю повідомити поручителя про виконання зобов'язання перед кредитором існує ризик подвійної сплати суми боргу кредиторові і невідомому поручителю. За доводами позивача, природа поруки полягає у поєднанні волі боржника і поручителя, а тому оспорюваний договір суперечить визначеному ст. 626 ЦК України поняттю договору. Також позивач зазначає, що укладення оспорюваного правочину порушує умови кредитного договору в частині необхідності збереження банківської таємниці (п. 7.1).

У заяві про зміну підстав позову позивач, зазначає, що ним помилково у якості підстав позову зазначено п. 3 ст. 203 ЦК України та вказано на те, що договір поруки є договором про надання послуг поручителем боржникові, а тому останній має виступати стороною договору поруки.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати оспорюваний правочин недійсним на підставі п. 1 ст. 203, п. 1 ст. 215 ЦК України, як такого, що суперечить нормам діючого законодавства України.

У апеляційній скарзі позивач, разом із доводами аналогічними до тих, що викладені у позовній заяві також зазначає, що у кредитному договорі сторони погодили термін "забезпечення кредиту" (п. 1.6), який за доводами апелянта є тотожним із забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань за договором, проте не визначено такого забезпечення як порука, що на думку позивача позбавляє відповідача-1 права на укладання такого договору без відповідних змін до кредитного договору. За доводами апелянта вказане, як і не укладення договору застави майнових прав "було замовчано відповідачем-1 при укладенні договору поруки", що не досліджувалось судом першої інстанції. Також апелянт зазначав, що судом першої інстанції не надано оцінки його доводам про те, що: позивач не є стороною договору поруки і про його укладення повідомлення не отримував і згоди на таке укладення не надавав; "договір поруки за своєю правовою природою є договором про надання послуг поручителем боржника, тобто боржник є споживачем послуг поручителя, як наслідок боржник має виступати стороною договору поруки"; існування договору може призвести до подвійної сплати суми боргу; договір суперечить ст. 626 ЦК України щодо вільного волевиявлення на укладення договору з огляду на відсутність волевиявлення позивача; відповідачем-1 в порушення положень кредитного договору розголошено відомості щодо змісту кредитного договору.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач-1 у відзиві на неї зазначає, про: укладенням оспорюваного правочину права позивача не порушено, оскільки він не впливає на права і обов'язки позичальника; що згода боржника на укладення договору не вимагається, а також те, що визнання оспорюваного договору недійсним не поновить прав позивача на збереження банківської таємниці.

З'ясувавши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами з урахуванням доводів сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними та настання відповідних наслідків, а саме відповідність змісту договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, правоздатність сторін договору, у чому конкретно полягає неправомірність та інші обставини, що є істотними для правильного вирішення спору.

Зміст правочину складають права та обов'язки, про набуття, припинення та зміну яких домовились учасники правочину, а також особи, визначені сторонами в якості учасників цього правочину.

За змістом ст.ст. 6, 627 та 628 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Чинним законодавством України та умовами як кредитного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 14.08.2012 р. у справі № 3-35гс12 та постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 р. у справі № 6-51цс11.

За змістом п. 7.1 Кредитного договору, на порушення якого посилається позивач, сторони зобов'язуються зберігати в таємниці зміст цього договору, а також будь-яку інформацію та данні, передані кожною із сторін у зв'язку з виконанням договору, не розголошувати факти або інформацію будь-якій третій стороні без попередньої письмової згоди іншої сторони цього договору.

Інформація, яка передається Банку, є конфіденційною та надається лише Банку та не може передаватись ні частково, ні в повному обсязі третім особам або використовуватись будь-яким іншим способом, крім випадків, передбачених цим Договором (п. 7.2 Кредитного договору).

Відповідно до п. 7.3 Кредитного договору, збитки спричинені позичальнику або акціонерам Позичальника діями або бездіяльністю банка, пов'язаними з недотриманням режиму конфіденційності стосовно переданої банку інформації, банк зобов'язаний відшкодувати такі збитки в повному обсязі не пізніше ніж через 5 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги.

Дійсно, п. 2.3 Договору поруки визначено, що поручитель знайомий з умовами кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013 р. та з Договором про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до кредитного договору.

Разом з тим, відповідно до п. 6.5 Кредитного договору, сторони встановлюють, що Банк має право відступити право вимоги щодо повернення суми кредиту, процентів, комісії, неустойки третій особі без згоди на це позичальника. При цьому позичальник згоден, що банк буде надавати третій стороні, яка має наміри набута право вимоги, інформацію про позичальника, що містить банківську таємницю в обсягах та формі, визначеній банком та кредитну заборгованість. Позичальник надає право банку, а банк має право, для забезпечення виконання умов цього Договору, розкривати, поширювати, передавати інформацію та документи, пов'язані з кредитуванням позичальника та виконанням умов цього Договору третім особам, в тому числі з якими банком буде укладено договір на отримання послуг щодо повернення заборгованості, в обсягах та формі, визначеній Банком, на що позичальник надає свою згоду шляхом підписання цього Договору.

Враховуючи викладене, доводи позивача про необхідність його згоди, участі та вільного волевиявлення щодо укладення договору поруки у забезпечення виконання ним зобов'язань та порушення відповідачем-1 його прав шляхом відкриття банківської таємниці - є безпідставними.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, факт необізнаності позивача щодо укладення 06.02.2015 р. оспорюваного правочину спростовується тим, що його укладенню передувало звернення саме позивача із листом від 02.02.2015 р., у якому викладено прохання щодо заміни засвідченої договором гарантії на поруку відповідача-2.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивача про те, що укладений відповідачами договір поруки за своєю правовою природою є договором про надання послуг боржнику оскільки відносини поруки та надання послуг мають різні процеси та інструменти регулювання визначені різними главами ЦК України, що свідчить про відмінність їх правової природи.

Відповідно до ст. 546 ЦК України майнова порука є видом забезпечення виконання зобов'язань та за приписами параграфу третього глави 49 ЦК України має похідний характер від основного зобов'язання. Правова норма ст. 558 ЦК України використовує термін "послуга" в широкому розумінні цього слова і ніяким чином не відносить правовідносини поруки до господарських договорів з надання послуг. Крім того, ця правова норма лише передбачає права поручителя на отримання винагороди, розмір якої (у даному випадку) має встановлюватись відповідним господарсько-правовим договором укладеним у письмовій формі. За відсутності такої угоди між позивачем та відповідачем-2 відсутні підстави для твердження про ймовірне зростання вартості використання отриманого ним кредиту. При цьому, умовами договору поруки не передбачено сплати послуг поруки.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (абз. 5 п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Доказів порушення оспорюваним правочином прав та законних інтересів позивача - матеріали справи не містять.

За змістом п. 3.1 Договору поруки у випадку невиконання зобов'язань позичальником у строки, визначені кредитним договором, кредитор зобов'язується звернутись з письмовою вимогою на адресу поручителя.

У разі одержання вищевказаної вимоги кредитора, поручитель зобов'язаний повідомити про позичальника протягом 2-х робочих днів з моменту її отримання, а у випадку пред'явлення кредитором до поручителя позову - подати клопотання про залучення позичальника до участі у справі (п. 3.3 Договору поруки).

Вищезазначеним спростовуються доводи позивача про порушення оспорюваний правочином прав позивача шляхом можливості подвійного стягнення з нього заборгованості у майбутньому.

При цьому, позивач не позбавлений права, і більш того зобов'язаний, не пізніше встановленого судовим рішенням у справі №910/9932/14 строку виконати свої господарські зобов'язання перед відповідачем-1, чим унеможливити виконання зобов'язань поручителя як солідарно зобов'язаної особи.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач та відповідач-2 фактично є корпоративно пов'язаними між собою особами, знаходяться в управлінні одного кінцевого бенефіциарного власника (що вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи викладене, та те, що позивачем не доведено, що оспорюваним правочином порушено його права або охоронювані законом, колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, за змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладене, доводи позивача про "замовчення відповідачем-1 при укладенні договору поруки" того що Кредитний договір не містить забезпечення кредиту у вигляді поруки та не укладення договору застави майнових прав не підлягали дослідженню судом першої інстанції, як такі, що не стосуються предмету доказування у даній справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010), а також те, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі №910/972/18 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі № 910/972/18 задоволенню не підлягає.

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч.1 ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі № 910/972/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у справі №910/972/18 залишити без змін.

3. Справу №910/972/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко

Дата складення повного тексту - 20.06.2018 р.