УХВАЛА

14 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/23799/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 (головуючий: Буравльов С.І., судді: Андрієнко В.В., Власов Ю.Л.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Златобанк" В.І. Славінського

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біпродукт",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - 1. Національний банк України, 2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

про визнання договору недійсним,

За участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Кравчук А.С. -адвокат, ордер, посвідчення,

третьої особи - 1 - Гончар В.М. - представник, довіреність, посвідчення,

третьої особи - 2 - Гуленко Ю.М. - адвокат, посвідчення, довіреність,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Златобанк" звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біпродукт" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 12.02.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі спірного договору на користь відповідача були відчужені майнові права позивача (права вимоги за кредитними договорами № 175/11-KL від 11.07.2011, № 34/1/13-KL від 13.02.2013, № 08/1/13-OVER від 14.01.2014 та № 23/1/14-KL від 30.01.2014 ), що раніше були передані ним в заставу Національному банку України за договорами застави майнових прав № 12/3МП від 05.03.2014 та № 34/3МП/1 від 03.10.2014, і таке відчуження відбулось без обов'язкового погодження Національного банку України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.09.2017 у справі № 910/23799/16 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 12.02.2015 р., укладений між Публічним акціонерним товариством "Златобанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біпродукт" про відступлення права вимоги. Крім того, розподілено судовий збір.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біпродукт" задоволено, рішення господарського суду м. Києва від 25.09.2017 у справі №910/23799/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

28.02.2018 (згідно з поштовим штампом на конверті) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 до Касаційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2018 року у справі № 910/23799/16 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

29.03.2018 суд постановив ухвалу про задоволення заяви позивача про поновлення строку на подання касаційної скарги, прийняття касаційної скарги до провадження та призначення до розгляду на 14.06.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду до 13.04.2018.

У касаційній скарзі позивач просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити рішення місцевого суду в силі.

Скаржник (позивач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з порушенням норм матеріального права.

Так, позивач вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку , що АТ "Златобанк" звернувся з позовом про визнання договору відступлення права вимоги недійсним лише з підстав відсутності незгоди Національного банку України на його укладення.

На думку скаржника, судом апеляційної інстанції при скасуванні рішення місцевого суду , в порушення ст. 282 ГПК України, не було надано оцінки наданим позивачем доказам та обґрунтуванням позову, зокрема не було вказано доводів та мотивів за яких суд апеляційної інстанції не погодився з висновками місцевого суду.

Позивач зазначає, що спірний договір відступлення права вимоги не укладався та не проводилися жодні дії щодо його виконання, кредитним комітетом банку не розглядалося та не приймалося рішення стосовно укладення договору відступлення.

Також, апеляційним судом не взято до уваги те, що договір відступлення укладено в період коли банк було віднесено до категорії проблемних.

За вказаних обставин позивач стверджує, що спірний договір відступлення укладено з порушенням вимог ст. 17 Закону України "Про заставу" та ст. 586 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечень на неї суд доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ПАТ "Златобанк" на підставі наступних чотирьох кредитних договорів є кредитором:

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Форум Краси" (далі - ТОВ "Форум Краси") за кредитним договором № 175/11-KL від 11.07.2011 р.;

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Бакалія-Трейд" (далі - ТОВ "Бакалія-Трейд") за кредитним договором № 34/1/13-KL від 13.02.2013 р.;

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Айсберг-С" (далі - ТОВ "Айсберг-С") за договором про надання овердрафту № 08/1/13-OVER від 14.01.2014 р.;

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології фінансового менеджменту" (далі - ТОВ "ТФМ") за кредитним договором № 23/1/14-KL від 30.01.2014 р. (далі - кредитні договори).

При цьому місцевий суд взяв до уваги рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 910/16486/16, яке залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 та Вищого господарського суду України від 10.07.2017 і набрало законної сили, згідно з яким відповідач - ТОВ "Біпродукт" виступив заставодавцем та в забезпечення виконання боржниками їх зобов'язань перед банком за вищевказаними кредитними договорами передав останньому у заставу на підставі договорів застави майнових прав № 23/1/14-KL/S-1 від 29.01.2015, № 34/1/13-KL/S-1 від 29.08.2014, № 175/11-KL/S-2 від 30.09.2014 та № 08/1/13-OVER/S-7 від 20.10.2014 (далі - договори застави) майнові права (права вимоги/одержання) на грошові кошти, розміщені на рахунках ТОВ "Біпродукт", відкритих у ПАТ "Златобанк".

У подальшому, 12.02.2015 між ПАТ "Златобанк" (цедент) та ТОВ "Біпродукт" (цесіонарій) був укладений договір про відступлення права вимоги (далі - спірний договір), згідно з п. 1.1 якого у зв'язку із зверненням цедентом стягнення на предмети застав за укладеними між сторонами договорами застави майнових прав № 34/1/13-КL/S-1 від 29.08.2014, № 175/11-КL/S-2 від 30.09.2014, № 08/1/13-ОVER/S-7 від 20.10.2014, № 23/1/14-КL/S-1 від 29.01.2015 , а саме: майнові права на грошові кошти, розміщені на рахунках цесіонарія, відкритих згідно договорів банківського вкладу № 2/32/3 від 20.10.2014 , № 2/32/2 від 30.09.2014, №3/32/4 від 21.08.2014, № 3/32/3 від 21.08.2014 , у загальному розмірі 2 710 000,00 доларів США, цедент відступив свої права вимоги до ТОВ "Айсберг-С" за кредитним договором № 08/1/13-ОVER від 14.01.2014, ТОВ "Форум Краси" за кредитним договором № 175/11- КL від 11.07.2011, ТОВ "Бакалія-Трейд" за кредитним договором № 34/1/13-КL від 13.02.2013, ТОВ "ТФМ" за кредитним договором №23/1/14-КL від 30.01.2014 по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитними коштами та тих, визначених кредитними договорами платежів (штрафних санкцій) в межах суми вартості предметів застави, а цесіонарій прийняв такі права вимоги.

Поряд із цим, судом встановлено, що майнові права за кредитним договором №175/11-KL від 11.07.2011 (боржник - ТОВ "Форум Краси") та кредитним договором № 34/1/13-KL від 13.02.2013 (боржник - ТОВ "Бакалія-Трейд") були передані позивачем в заставу Національному банку України на підставі договору застави майнових прав № 12/3МП від 05.03.2014 та додатку № 1 до нього, а майнові права за кредитним договором № 08/1/13-OVER від 14.01.2014 (боржник - ТОВ "Айсберг-С") були передані позивачем в заставу Національному банку України на підставі договору застави майнових прав № 34/3МП/1 від 03.10.2014 та додатку № 1 до нього.

При цьому, за умовами пунктів 2.1.1 вищевказаних договорів застави майнових прав № 12/3МП та № 34/3МП/1 до повного виконання умов кредитних договорів, на забезпечення яких вони були укладені, заставодавець (ПАТ "Златобанк") не має права без відома та попередньої письмової згоди заставодержателя (НБУ) відчужувати предмет застави. А пунктами 3.4.2 зазначених договорів застави майнових прав № 12/3МП та № 34/3МП/1 на заставодавця (ПАТ "Златобанк") покладений обов'язок не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя (НБУ).

Позивач зазначав, що згода, яка є обов'язковою на відступлення права вимоги за спірним правочином, Національним банком України йому не надавалась, тому правочин, спрямований на таке відступлення, є недійсним.

Місцевим судом також встановлено, що умовами договорів застави майнових прав № 12/3МП від 05.03.2014 та № 34/3МП/1 від 03.10.2014 також було закріплено обов'язкову необхідність надання письмової згоди заставодержателя (НБУ) на передачу третім особам прав та обов'язків за кредитними договорами, що становлять предмет застави за вказаними договорами застави майнових прав.

При цьому зазначено, що Національним банком України такої письмової згоди позивачу на відступлення прав останнього за кредитними договорами № 175/11-KL від 11.07.2011 , № 34/1/13-KL від 13.02.2013 , № 08/1/13-OVER від 14.01.2014 та № 23/1/14-KL від 30.01.2014 на користь відповідача не надавалося.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір відступлення права вимоги укладено з порушенням вимог ст. 17 Закону України "Про заставу", ст. 586 ЦК України та умов договорів застави майнових прав №12/3МП від 05.03.2014 та № 34/3МП/1 від 03.10.2014, тому є підстави для визнання його недійсним.

При винесенні рішення місцевий суд врахував правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.10.2015 по справі № 3-670гс15.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого суду, вказавши, що правом на звернення до суду з позовом про визнання договору відчуження предмету застави з підстави порушення вимог ст. 586 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про заставу" наділений виключно заставодержатель - Національний банк України, а не особа, яка відчужила предмет застави.

При цьому, апеляційний суд послався на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України № 3-669гс15 від 04.11.2015, № 3-670гс15 від 21.10.2015 та № 3-649гс15 від 21.10.2015, вказавши, що правом контролю за предметом застави за договором наділений лише заставодержатель. У разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження цим предметом у інший спосіб саме право заставодержателя є порушеним. Тому саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 ЦК України.

Так в постанові № 3-669гс15 від 04.11.2015 Верховний Суд України вказав:

"Правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. У разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження цим предметом у інший спосіб саме право заставодержателя є порушеним. Тому саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 ЦК України. Отже, вимога про визнання правочину недійсним із застосуванням статей 203 та 215 ЦК України з підстав недотримання вимог частини 2 статті 586 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону України "Про заставу" може бути заявлена лише заставодержателем."

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 21.10. 2015 року у справі № 3-649гс15 та від 21.10.2015 у справі №3-670гс15.

У всіх цих зазначених постановах Верховний Суд України відмовив в позові саме стороні оскаржуваного договору.

Разом з тим, колегія суддів касаційного суду по даній справі не погоджується з даним висновком Верховного Суду України та вважає за необхідне відступити від нього виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України:

"Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)."

Таким чином, дана норма, в першу чергу, саме одній із сторін правочину дає право на оскарження такого правочину, і лише, в другу чергу, іншій заінтересованій особі, оскільки саме прав та обов'язків сторін правочину першочергово стосується такий правочин.

Проте, вищевказана позиція Верховного Суду України взагалі повністю виключає можливість оскарження вищезазначених правочинів їх сторонами, навіть за умови доведення порушення їх прав або охоронюваних законом інтересів таким правочином, що суперечить вищевказаній ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України.

За приписами пункту 7 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII), суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

При цьому, колегія суддів не може прийняти до уваги посилання Національного банку України на постанову Верховного Суду від 03.03.2018 у справі №910/5388/16 з наступних підстав.

По-перше, з даної постанови взагалі не вбачається дослідження судом саме питання, хто має право звертатися з відповідними позовами.

По-друге, вищевказана справа розглядалася Верховним Судом відповідно до абз.1 пункт 1 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ), який передбачав, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто, відповідно до повноважень, визначених Розділу XIІ-2 Господарського процесуального кодексу України в редакції, до 15.12.2017, а отже зазначений Суд не міг передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Разом з тим, суд касаційної інстанції по даній справі діє відповідно до чинної на даний момент редакції вказаного кодексу і в силу положень вищенаведеного пункту 7 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII), зобов'язаний в даному випадку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Зважаючи на викладені вище обставини, керуючись статтями 234, 235, 300, 301, пунктом 7 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ), Верховний Суд -

УХВАЛИВ:

Справу №910/23799/16 разом із касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у даній справі передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський