ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/1389/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Проектна компанія "Газінвестпроект",

представник позивача - Олесів Н.Я. - адвокат (посвідчення від 27.03.2015 №001008) ,

відповідач-1 - товариство з обмеженою відповідальністю "Первомайська хімічна компанія",

представник відповідача - 1 - не з'яв.,

відповідач - 2 - товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ",

представник відповідача - 2 - Гойдик Т.Л. - адвокат (посвідчення від 06.10.2017 №6231/10),

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Проектна компанія "Газінвестпроект" (далі - Компанія)

на рішення господарського суду Харківської області від 26.09.2017 (головуючий суддя - Лаврова Л.С., судді Сальнікова Г.І. і Хотенець П.В.)

та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 (головуючий суддя - Шутенко І.А., судді: Здоровко Л.М. і Лакіза В.В.)

у справі №922/1389/17

за позовом Компанії

до товариства з обмеженою відповідальністю "Первомайська хімічна компанія" (далі - Товариство) та

товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ" (далі - Підприємство)

про стягнення 1 227 720,63 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Компанія звернулася з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (Харківським апеляційним господарським судом змінено назву позивача на товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ"; Підприємство) та Товариства про стягнення з відповідачів солідарно 2 000 грн. - частини зобов'язань за договором підряду від 23.09.2013 №2309-2013 (далі - Договір підряду), забезпечених у межах договору поруки від 23.09.2013 (далі - Договір поруки), а також стягнення з Підприємства за Договором підряду 1 086 369, 26 грн., з яких: 549 180 грн. - сума основної заборгованості, 47 214,43 грн. - 3 % річних, 489 974,83 грн. "інфляційних витрат".

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Підприємством своїх зобов'язань за Договором підряду в частині своєчасних та повних розрахунків за надані послуги та товарно-матеріальні цінності.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.09.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2017: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства та Підприємства на користь Компанії солідарно 2 000 грн. - частину суми зобов'язання за Договором підряду, забезпеченого в межах Договору поруки; стягнуто з Підприємства на користь Компанії 1 440 грн. основного боргу, 3 069,15 грн. "інфляційних витрат", 295,75 грн. - 3% річних та судовий збір у сумі 102,07 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Прийняті судові акти мотивовані наявністю правових підстав для часткового задоволення позову, оскільки судами встановлено, що: з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що сума заборгованості Підприємства перед Компанією за Договором підряду складає 3 440 грн.; з урахуванням укладеного Договору поруки з Товариства та Підприємства на користь Компанії підлягає солідарно стягненню 2000 грн. - частини суми зобов'язань за Договором підряду та з Підприємства - 1 440 грн. заборгованості за Договором підряду. Врахувавши часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення суми основної заборгованості, суди попередніх інстанцій, здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення сум "інфляційних витрат" та 3% річних, дійшли висновку про часткове задоволення позовних вимог у відповідних частинах.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, Компанія звернулася до касаційного господарського суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій є незаконними, необґрунтованими, ухваленими за умов неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, такими, що прийняті без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи на підставі висновків, що суперечать дійсним обставинам справи, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції зі справи, а справу №922/1389/17 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з доводами, викладеними у касаційній скарзі:

- суди попередніх інстанцій на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", статей 525, 526, 530, 610, 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 74 -77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, чинній до 15.12.2017, пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" неповно з'ясували обставини, що мають значення для вирішення справи, та неправомірно не взяли до уваги акти здачі-приймання виконаних робіт на загальну суму 486 400 грн., а саме: від 30.11.2013 №ОУ-0000009 на суму 96 000 грн.; від 30.11.2013 №ОУ-0000029 на суму 96 000 грн.; від 30.11.2013 №ОУ-0000020 на суму 96 000 грн.; від 31.10.2013 №ОУ-0000007 на суму 99 200 грн. та від 31.10.2013 №ОУ-00000022 на суму 99 200 грн.;

- суд апеляційної інстанції на порушення приписів частини першої статті 43 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, протиправно відмовив представнику Компанії - адвокату Демурі І.Б. у задоволенні клопотання про відкладення на більш пізній строк (у межах двомісячного строку) розгляду апеляційної скарги Компанії у зв'язку з тим, що єдиний представник останнього знаходився у відрядженні, представляючи інтереси ОСОБА_9 в Печерському районному суді міста Києва у кримінальній справі як її захисник у справі №757/71191/17-к, яку було призначено до розгляду на 07.12.2017 о 09 год. 20 хв.

У відзиві на касаційну скаргу Підприємство заперечує проти касаційної скарги, посилається на те, що вона є необґрунтованою і суперечить пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, оскільки в касаційній скарзі Компанія наводить лише перелік норм права порушення яких, на його думку, допустили суди обох інстанцій, але при цьому не наводить обґрунтування тому, якими своїми висновками суди допустили неправильне застосування норм матеріального права та в чому полягало це неправильне застосування, і просить залишити касаційну скаргу Компанії без задоволення, а прийняті у справі судові рішення - без змін.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, зокрема, таке.

Відповідно до умов укладеного Компанією (підрядник) та Підприємством (замовник) Договору підряду:

- замовник доручив, а підрядник зобов'язався власними силами надати виробничо-технологічні послуги при бурінні свердловини №31 Сахалінська з використанням власних матеріалів, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити надані послуги на умовах договору. Виробничо-технологічними послугами є здійснення технологічного контролю при приготуванні глинистого бурового розчину, забезпечення цілодобового контролю параметрів за стандартами Американського нафтового інституту і надання рекомендацій щодо промивання свердловин та регулювання технологічних властивостей у процесі буріння, а також забезпечення хімічними реагентами та матеріалами (пункти 1.1, 1.2);

- розрахунки за даним договором здійснюються замовником в такому порядку: 70% - попередня оплата вартості хімічних реагентів, яка сплачується протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунка-фактури від підрядника; повний розрахунок за хімічні реагенти здійснюється замовником за фактом їх використання протягом 10 банківських днів з моменту отримання від підрядника рахунка-фактури, який складається підрядником на підставі підписаних сторонами актів виконаних робіт та добових рапортів підрядника; оплата вартості наданих послуг, що передбачені договором, здійснюється замовником протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунка-фактури, що складається підрядником на підставі підписаних сторонами актів виконаних робіт та калькуляційного розрахунку підрядника (пункт 3.1);

- за несвоєчасну оплату наданих за договором послуг або поставки хімічних реагентів та матеріалів замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми боргу за кожний день затримки (пункт 5.2);

- договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2013, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань (пункт 8.1).

Судами попередніх інстанції встановлено, що матеріли справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують надання Компанією на користь Підприємства послуг на загальну суму 688 900 грн. та здійснення поставки хімічних реагентів (з урахуванням часткового повернення товару на суму 9 400 грн.) на загальну суму 1 721 360 грн., а всього за Договором підряду Компанією виконано робіт на суму 2 410 260 грн.

Підприємством здійснено розрахунки за Договором підряду на загальну суму 2 406 820 грн., що підтверджується належним чином завіреними копіями виписок по рахунку Підприємства в ПАТ "Полтава банк" та ПАТ "Укргазбанк" та випискою з рахунку Компанії в АТ "Банк "Контракт".

Таким чином, із встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що сума заборгованості Підприємства перед Компанією за Договором підряду складає 3440 грн. З усього зазначеного позивачем у позовній заяві переліку неоплачених Підприємством первинних бухгалтерських документів частково неоплаченим є акт приймання-передачі робіт від 31.03.2014 № ОУ-0000012 на суму 55 800 грн.

При цьому судами попередніх інстанцій не прийнято як належні докази виконання робіт за Договором підряду: акти приймання-передачі виконаних робіт від 30.11.2013 №ОУ-0000009 на суму 9 6000 грн., від 30.11.2013 №ОУ-0000029 на суму 96 000 грн., від 30.11.2013 №ОУ-0000020 на суму 96 000 грн., оскільки зазначені акти не підтверджують надання послуг саме за Договором підряду, тому що дані акти не містять у своєму тексті жодного посилання на Договір підряду, а також, на відміну від змісту наданих послуг за іншими актами здачі - прийняття робіт, наявними в матеріалах справи, не містять посилання на номер та назву об'єкту, на якому ці послуги надавалися; акти приймання-передачі виконаних робіт від 31.10.2013 № ОУ-0000007 на суму 99 200 грн. та від 31.10.2013 №ОУ-00000022 на суму 99 200 грн., в яких є посилання на рахунки-фактури від 31.10.2013 №СФ-0000180 та від 31.10.2013 №СФ-0000183 відповідно як на підставу проведення робіт, оскільки дані оборотно-сальдової відомості позивача по рахунку 361, не містять відображення факту надання послуг, здійснених на підставі рахунків - фактур від 31.10.2013 № СФ-0000180 на суму 99 200 грн. та від 31.10.2013 СФ-0000183 на суму 99 200 грн.

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на статті 261, 258, 264 ЦК України, дійшли висновку, що заява Підприємства про застосування до позовних вимог позовної давності не підлягає задоволенню з огляду на таке: відповідно до пункту 3.1 Договору підряду оплата наданих послуг, що передбачені договором, здійснюється замовником протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунка - фактури; рахунок-фактура СФ-0000047 на суму 55 800 грн. складено позивачем 31.03.2014, таким чином, останнім днем оплати Підприємством зазначеного рахунка є 14.04.2014; позовна давність щодо сплати Підприємством коштів за названим рахунком розпочала перебіг 15.04.2014 та закінчилася 15.04.2017; матеріали справи містять докази часткового проведення Підприємством 03.06.2014 оплати за Договором підряду в сумі 20 000 грн., і дана обставина є визнанням Підприємством заборгованості перед позивачем за Договором підряду; таким чином, перебіг позовної давності за вимогою з оплати підприємством акта здачі-приймання робіт від 31.03.2014 №ОУ-0000012 перервався 03.06.2014, розпочався заново та закінчився 03.06.2017; з даним позовом позивач звернувся до суду 26.04.2017, тобто в межах позовної давності.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що Товариством (поручитель) та Компанією (кредитор) укладено Договір поруки, згідно з умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання Підприємством зобов'язань, що виникли за Договором підряду, в межах 2 000 грн., строк дії якого до 23.09.2023.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ЦК України:

- зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525, 526);

- за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 837);

- порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610);

- у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611);

- боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625);

- за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (частини перша та друга статті 553);

- у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554).

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій:

- встановивши, що: матеріли справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують, що Компанією виконано роботи за Договором підряду на загальну суму 2 410 260 грн.; Підприємством здійснено розрахунки за Договором підряду на суму 2 406 820 грн.; сума заборгованості Підприємства перед Компанією за Договором підряду складає 3440 грн.; докази сплати відповідачами заборгованості в розмірі 3440 грн. відсутні; оскільки Підприємством не було в повному обсязі сплачено за виконані роботи за Договором підряду, з відповідачів підлягає стягнення солідарно 2 000 грн. заборгованості за Договором підряду в межах Договору поруки, а з Підприємства - 1 440 грн. заборгованості за Договором підряду;

- врахувавши часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення суми основної заборгованості, та здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення сум "інфляційних витрат" і 3% річних, -

дійшли висновку, що стягненню з Підприємства на користь Компанії підлягає 3 069, 15 грн. "інфляційних витрат" та 295, 75 грн. - 3% річних, тобто про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди попередніх інстанцій неправомірно не взяли до уваги акти здачі-приймання виконаних робіт на загальну суму 486 400 грн., а саме: від 30.11.2013 №ОУ-0000009 на суму 96 000 грн.; від 30.11.2013 №ОУ-0000029 на суму 96 000 грн.; від 30.11.2013 №ОУ-0000020 на суму 96 000 грн.; від 31.10.2013 №ОУ-0000007 на суму 99 200 грн. та від 31.10.2013 №ОУ-00000022 на суму 99 200 грн. - не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки вже оцінених судами попередніх інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), згідно з частиною другою якої суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції протиправно відмовив представнику Компанії у задоволенні клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на більш пізній строк у межах двомісячного строку розгляду апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки статтею 77 ГПК України в редакції, чинній на момент прийняття постанови судом апеляційної інстанції, було передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Тобто відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою реалізації яких є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість у зв'язку з цим вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Доводи, викладені Підприємством у відзиві на касаційну скаргу, ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи судами попередніх інстанцій, та відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанції - без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що застосовані судами з урахуванням встановлених ними фактичних обставин справи і наявних у ній доказів.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, витрати з оплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Проектна компанія "Газінвестпроект" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 26.09.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 у справі № 922/1389/17- без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов