РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.06.2018Справа № 910/21935/17

За позовом Керівника Київської місцевої прокуратури №10, м. Київ

до 1. Національної академії медичних наук України, м. Київ

2. Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова Академії медичних наук України, м. Київ

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес МС", м. Київ

4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Плаза", м. Київ

про визнання недійсними постанови та договорів, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від прокурора: Шевченко О.В. (за посвідченням №047792);

від відповідача-1: Лук'яненко О.В. (представник за довіреністю №1/38 від 10.01.2018р.);

від відповідача-2: Петренко Н.О. (представник за довіреністю №12 від 12.04.2016р.);

від відповідача-3: Обриський А.В. (представник за довіреністю від 05.01.2018р.);

від відповідача-4: Синюк С.Л. (керівник).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Київської місцевої прокуратури №10 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національної академії медичних наук України, Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова Академії медичних наук України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес МС", Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Плаза" про визнання недійсною постанови Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3, якою дозволено Інституту нейрохірургії імені академіка А.П. Ромаданова Академії медичних наук України укласти договір інвестування від 07.03.2007 №01/03-Л та визнання недійсними Договору інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками від 07.03.2007 №01/03-Л на земельній ділянці по вул. Лермонтовській, 12 в Шевченківському районі м. Києва, укладений між Інститутом нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова Академії медичних наук України та ТОВ "Дніпро-Плаза"; договір від 25.05.2007 про заміну сторони у зобов'язанні від 07.03.2007 №01/03-Л; додаткову угоду №1 до договору від 07.03.2007 №01/03-Л, посилаючись на те, що вказані вище постанову було прийнято, а Договір, додаткову угоду до нього, договір про заміну сторони у зобов'язанні укладено з порушенням норм чинного законодавства, у зв'язку з чим вони підлягають визнанню недійсними. Крім того, прокурор у своїй позовній заяві просить суд поновити строк позовної давності на звернення до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва (суддя Головатюк Л.Д.) від 13.12.2017р. порушено провадження у справі №910/21935/17 та призначено її до розгляду на 11.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2018р. справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі на 12.02.2018р.

18.01.2018р. до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення вимог прокурора посилаючись на те, що оспорювану постанову Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3 прийнято в межах визначених повноважень та з урахуванням чинного (на дату її прийняття) законодавства України, оскільки Кабінетом міністрів України делеговано Академії функції з управління об'єктами державної власності, а отже вона виступає суб'єктом, який здійснює делеговані їй владні управлінські функції. Як зазначає відповідач-1 зі змісту положень оспорюваної постанови вбачається, що вона є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов'язкових правил поведінки та стосується визначеного кола осіб, а положеннями законодавства передбачено право академії використовувати належне їм майно для участі у цивільних відносинах. Відповідач-1 вказує на те, що надаючи підпорядкованій йому державній науковій установі - відповідачу-2 дозвіл на укладення інвестиційного договору із використанням земельної ділянки по вул. Лермонтовська, 12 у Шевченківському районі м. Києва, Академія діяла в межах визначених Статутом та законодавства України повноважень, оспорювана прокурором постанова не містить положень щодо відчуження (вилучення) вказаної земельної ділянки, яка обліковується за відповідачем-2 та є державною власністю у приватну власність.

26.01.2018р. до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній вказує на те, що Інститут нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова Академії медичних наук України відноситься до установ, що перебувають у віданні відповідача-1, а тому відповідач-2, на думку останнього, не може бути належним відповідачем у даній справі та просить позивача визнати його неналежним відповідачем шляхом подання відповідного клопотання до суду, а при отриманні такого клопотання просить суд прийняти його та визнати неналежним відповідачем.

29.01.2018р. до суду від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення вимог прокурора, посилаючись на пропуск строку позовної давності, що має наслідком відмову у позові, до відзиву відповідачем-3 також додано заяву про застосування позовної давності, відповідач-3 вказує на те, що прокурор є неналежним позивачем у даній справі, оскільки вказуючи про порушення інтересів держави у своїй позовній заяві, останній має на увазі порушення прав Національної академії медичних наук України та/або Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова Академії медичних наук України, яких визначено відповідачами у даній справі, прокурором безпідставно зроблено висновок щодо удаваності укладеного договору та його кваліфікації як договору міни, прокурор помилково визначив відсутність для відповідача-2 інвестиційного результату, прокурором не наведено доказів вчинення сторонами при укладенні договору удаваного правочину, у чому саме полягає приховування нібито-то іншого правочину, прокурором не ідентифіковано земельну ділянку, щодо якої заявлено даний позов.

30.01.2018р. до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив відповідача-1, за змістом якої прокурор зазначає, що укладений договір та додатки до нього не відповідають загальним принципам інвестиційного законодавства, а також засадам добросовісності, справедливості, розумності, оскільки інвестиційний результат має місце лише для відповідача-3, в той час як відповідач-2 не отримує будь-якого доходу (частини) від створення об'єкту інвестиційної діяльності, тобто для держави результат від вказаної діяльності не досягається. Інститут укладаючи спірний договір та додатки до нього, а Академія - приймаючи спірну постанову фактично розпорядились правом постійного користування земельною ділянкою, яка є предметом оспорюваного інвестиційного договору всупереч її цільовому призначенню та принципу розумності, без отримання частки в об'єкті інвестиційної діяльності.

30.01.2018р. прокурором подано до суду заяву про уточнення позовних вимог у зв'язку з допущеною технічною помилкою в частині зазначення дати укладення спірного договору, відповідно до якої прокурор просить суд поновити строк позовної давності на звернення до суду, визнати недійсною постанову Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3, якою дозволено Інституту нейрохірургії імені академіка А.П. Ромаданова Академії медичних наук України укласти договір інвестування від 07.03.2007 №01/03-Л та визнати недійсними Договір інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками від 07.03.2007 №01/03-Л на земельній ділянці по вул. Лермонтовській, 12 в Шевченківському районі м. Києва, укладений між Інститутом нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова Академії медичних наук України та ТОВ "Дніпро-Плаза"; договір від 25.05.2007 про заміну сторони у зобов'язанні від 07.03.2007 №01/03-Л; додаткову угоду №1 до договору від 07.03.2007 №01/03-Л.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018р. підготовче засідання відкладено до 27.02.2018р.

22.02.2018р. до суду від прокурора надійшла відповідь на відзиви відповідача-2 та відповідача-3, за змістом якої прокурор вказує на те, що ним не пропущено строк позовної давності на звернення до суду, оскільки у даному випадку позовна заява подана прокурором як процесуальним позивачем, а отже вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити з дати, коли про порушення довідався або мав довідатись саме прокурор, щодо неналежності позивача, прокурор вказує на відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому прокурором пред'явлено даний позов до відповідачів як процесуальним позивачем в інтересах держави, щодо удаваності спірного правочину, прокурор вказує на те, що зі змісту Договору вбачається, що Інститут в обмін на медичне обладнання передає право забудови земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, без отримання у новозбудованому об'єкті будь-якої частини, а тому, на думку прокурора, в розумінні ст. 293 Господарського кодексу України, ст. 715 Цивільного кодексу України, сторонами вчинено договір міни.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2018р. зобов'язано відповідачів подати до суду докази по справі, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 11.04.2018р. та відкладено підготовче засідання до 15.03.2018р.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2018 року, у зв'язку з відстороненням від посади судді Головатюка Л.Д., справу №910/21935/17 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2018р. справу №910/21935/17 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М., підготовче засідання призначено на 24.04.2018р.

В підготовчому засіданні 24.04.2018р. оголошено перерву до 22.05.2018р.

05.05.2018р. прокурором подано до суду заяву про уточнення позовних вимог у зв'язку з допущеною технічною помилкою в частині зазначення номеру кримінального провадження, відповідно до якої прокурор просить суд вважати вірним номер кримінального провадження № 0012938 від 29.10.2015р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 367, с. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК України, а також здійснення судом розподілу судових витрат за наслідками вирішення даного спору.

22.05.2018р. прокурором подано письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог разом з доказами доплати судового збору на суму 3 200,00 грн.

В підготовчому засіданні 22.05.2018р. судом розглянуто заяву прокурора №43-609-вих-18 від 25.01.2018р. про уточнення позовних вимог, розцінено її як заяву про зміну предмету позову та з огляду на виконання прокурором приписів ст. 46 ГПК України, судом прийнято вказану заяву до розгляду, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Крім того, в підготовчому засіданні 22.05.2018р. судом розглянуто наявну у матеріалах справи заяву прокурора № 43-3475-вих-18 від 02.05.2018р. про уточнення позовних вимог, розцінено її як письмові пояснення, які будуть враховані при вирішенні даного спору по суті, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2018р. закрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду по суті на 12.06.2018р.

В судовому засіданні 12.06.2018р. прокурор підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Представники відповідачів заперечували проти вимог прокурора та просили суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 12 червня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказує прокурор, Київською місцевою прокуратурою № 10 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0012938 від 29.10.2015р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 367, с. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК України.

В ході досудовою розслідування встановлено, що відповідно до Державного акту на право постійного користування від 14.09.2005р. інститут Нейрохірургії імені академіка А.П. Ромаданова Академії медичних наук України (далі - Інститут, відповідач-2) є постійним користувачем земельної ділянки, площею 48 973 кв.м., для експлуатації та обслуговування будівель та споруд Інституту по вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва.

Як зазначає прокурор та підтверджується матеріалами справи, 07.03.2007р. між відповідачем-2 (сторона-1) та відповідачем-4 (сторона-2) укладено Договір №01/03-Л інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на земельній ділянці по вул. Лермонтовській, 12 у Шевченківському районі м. Києва (далі - Договір) щодо земельної ділянки, площею 0,673 га, яка входить до указаної земельної ділянки, предметом якого є інвестування у будівництво житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на земельній ділянці по вул. Лермонтовській, 12 у Шевченківському районі м. Києва (п. 1.1. Договору).

Укладення спірного договору погоджено постановою Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007р. № 5/3 (Указом Президента України від 24.02.2010р. № 255 Академії надано статус національної (далі - Академія).

За умовами п. п. 2.1., 4.1.1. Договору передбачено, що в якості інвестиційного внеску Інститут зобов'язаний забезпечити оформлення права користування земельною ділянкою площею 0,673 га по вул. Лермонтовській, 12 у Шевченківському районі м. Києва під будівництво Об'єкту шляхом надання усіх необхідних документів в органи місцевого самоврядування для вирішення даного питання відповідними органами місцевого самоврядування з наступним оформленням договору оренди земельної ділянки за рахунок сторони-2 або державного акту.

Як передбачено п. 2.4. Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 11.11.2011р. до Договору) сторона-1 у якості компенсації за участь у будівництві по цьому Договору на підставі технічного завдання отримує у власність медичне обладнання, а саме: операційні нейрохірургічні мікроскопи в кількості 6 одиниць загальною вартістю не менше оціночної вартості земельної ділянки. Сторона-2 зобов'язана забезпечити закупівлю, поставку, монтаж, введення в експлуатацію та передачу у власність стороні-1 медичне обладнання не пізніше закінчення терміну будівництва об'єкту. Стороні-1 не може вимагати оплати вказаної в даному пункті суми грошовими коштами.

Згідно п. 2.5. Договору сторона-2 у якості компенсації за участь у будівництві по цьому договору отримує у власність 100% загальної площі об'єкту.

Договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до дня його остаточного виконання сторонами (п. 9.1. Договору).

25.05.2007р. між відповідачем-4 (сторона-2) та відповідачем-3 (сторона-3) укладено Договір про заміну сторони у зобов'язанні, згідно п. 1.1. якого сторона-2 передає, а сторона-3 приймає на себе права та обов'язки сторони-2 за Договором № 18/12 інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на земельній ділянці по вул. Лермонтовській, 12 в Шевченківському районі м. Києва від 16.03.2007р., укладеного між відповідачем-2 та відповідачем-4.

В п. 1.2. Договору про заміну сторони у зобов'язанні від 25.05.2007р. сторони досягли згоди, що з моменту набрання чинності цим договором всі права та обов'язки за договором переходять до сторони-3.

Як передбачено в п. 5.1. Договору про заміну сторони у зобов'язанні від 25.05.2007р., він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами за договором.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор вказує на те, що вказані вище постанову було прийнято, а Договір, додаткову угоду до нього, договір про заміну сторони у зобов'язанні укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки інвестиційний результат має місце лише для відповідача-3, в той час як відповідач-2 не отримує будь-якого доходу (частини) від створення об'єкту інвестиційної діяльності, тобто для держави результат від вказаної діяльності не досягається. Інститут укладаючи спірний договір та додатки до нього, а Академія - приймаючи спірну постанову фактично розпорядились правом постійного користування земельною ділянкою, яка є предметом оспорюваного інвестиційного договору всупереч її цільовому призначенню та принципу розумності, без отримання частки в об'єкті інвестиційної діяльності. У своїх заявах по суті прокурор вказує на відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому прокурором пред'явлено даний позов до відповідачів як процесуальним позивачем в інтересах держави, а також на те, що ним не пропущено строк позовної давності на звернення до суду, оскільки він не був стороною названих правочинів, а дізнався про обставини прийняття спірної постанови та укладення спірних правочинів лише у червні 2017р. у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0012938, а тому причини пропуску строку позовної давності мають бути визнані судом поважними, а порушене право підлягаю захисту, одночасно зі зверненням до суду з даним позовом прокурор просить суд поновити строк позовної давності на звернення до суду. Щодо удаваності спірного правочину, прокурор вказує на те, що зі змісту Договору вбачається, що Інститут в обмін на медичне обладнання передає право забудови земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, без отримання у новозбудованому об'єкті будь-якої частини, а тому, на думку прокурора, в розумінні ст. 293 Господарського кодексу України, ст. 715 Цивільного кодексу України, сторонами вчинено договір міни.

Відповідач-1, заперечуючи проти задоволення вимог прокурора, вказує на те, що оспорювану постанову Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3 прийнято в межах визначених повноважень та з урахуванням чинного (на дату її прийняття) законодавства України. Відповідач-1 вказує на те, що надаючи підпорядкованій йому державній науковій установі - відповідач-2 дозвіл на укладення інвестиційного договору із використанням земельної ділянки по вул. Лермонтовська, 12 у Шевченківському районі м. Києва, Академія діяла в межах визначених Статутом та законодавства України повноважень, оспорювана прокурором постанова не містить положень щодо відчуження (вилучення) вказаної земельної ділянки, яка обліковується за відповідачем-2 та є державною власністю у приватну власність.

Відповідач-2, заперечуючи проти задоволення вимог прокурора вказує на те, що Інститут нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова Академії медичних наук України відноситься до установ, що перебувають у віданні відповідача-1, а тому відповідач-2 не може бути належним відповідачем у даній справі та просить позивача визнати його неналежним відповідачем шляхом подання відповідного клопотання до суду, а при отриманні такого клопотання просить суд прийняти його та визнати неналежним відповідачем.

Відповідач-3 заперечуючи проти задоволення вимог прокурора вказує на те, що прокурором при зверненні до суду з даним позовом пропущено строк позовної давності, що має наслідком відмову у позові, прокурор є неналежним позивачем у даній справі, оскільки вказуючи про порушення інтересів держави у своїй позовній заяві, останній має на увазі порушення прав Національної академії медичних наук України та/або Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова Академії медичних наук України, яких визначено відповідачами у даній справі, прокурором безпідставно зроблено висновок щодо удаваності укладеного договору та його кваліфікації як договору міни, прокурор помилково визначив відсутність для відповідача-2 інвестиційного результату, прокурором не наведено доказів вчинення сторонами при укладенні договору удаваного правочину, у чому саме полягає приховування нібито-то іншого правочину, прокурором не ідентифіковано земельну ділянку, щодо якої заявлено даний позов.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги прокурора не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 29 ГПК України (в редакції до 15.12.2017р.) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Аналогічні положення містяться і в ст. 53 чинного процесуального кодексу.

У своїх заявах по суті прокурор вказує на відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому прокурором пред'явлено даний позов до відповідачів як процесуальним позивачем в інтересах держави, оскільки прийняття спірної постанови та укладення спірних правочинів порушує інтереси держави, оскільки державна установа не отримує доходу від інвестиційної діяльності, у разі забудови земельної ділянки всупереч цільовому призначенню та статутним завданням та фактично втрачає право на неї.

Згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого права.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа, передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Так, прокурором у своїй позовній заяві, серед інших вимог заявлено вимогу про визнання недійсною постанову Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3, якою дозволено Інституту нейрохірургії імені академіка А.П. Ромаданова Академії медичних наук України укласти договір інвестування від 07.03.2007 №01/03-Л.

Згідно ст. 15 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (чинному станом на дату прийняття спірної постанови) Національна академія наук України та галузеві академії наук - Українська академія аграрних наук, Академія медичних наук України, Академія педагогічних наук України, Академія правових наук України, Академія мистецтв України (далі - академії) є державними науковими організаціями, що засновані на державній власності. Кошти на забезпечення діяльності академій щорічно визначаються у Державному бюджеті України окремими рядками. Фінансування академій може здійснюватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством України.

Державне управління у сфері наукової і науково-технічної діяльності академій здійснюється згідно з законодавством України у межах, що не порушують їхньої самоврядності у вирішенні питань статутної діяльності і свободи наукової творчості.

Самоврядність академій полягає у самостійному визначенні тематики досліджень, своєї структури, вирішенні науково-організаційних, господарських, кадрових питань, здійсненні міжнародних наукових зв'язків.

Академії щорічно звітують перед Кабінетом Міністрів України про результати наукової і науково-технічної діяльності та використання коштів, виділених їм із Державного бюджету України.

Національна академія наук України - вища наукова організація України, яка організує і здійснює фундаментальні та прикладні дослідження з найважливіших проблем природничих, технічних і гуманітарних наук, а також координує здійснення фундаментальних досліджень в наукових установах та організаціях незалежно від форм власності.

Держава передає академіям у безстрокове безоплатне користування без права зміни форми власності основні фонди, а також обігові кошти. Використання майна, переданого академіям, здійснюється ними відповідно до законодавства та статутів академій. Земельні ділянки надаються академіям у постійне користування або в оренду відповідно до земельного законодавства України.

Національна академія наук України здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України та свого статуту, який затверджується загальними зборами Національної академії наук України та реєструється Міністерством юстиції України.

За приписами ст. 1 закону України «Про управління об'єктами державної власності» (в редакції станом на дату прийняття спірної постанови) управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 6 закону України «Про управління об'єктами державної власності» визначено повноваження уповноважених органів управління об'єктами державної власності.

Згідно ч. 2 ст. 8 названого закону Національна академія наук України, галузеві академії наук, яким державне майно передано в безстрокове безоплатне користування, виконують щодо цього майна функції, передбачені пунктами 1, 3 - 9, 12, 16, 18 - 38 статті 6 цього Закону, за винятком повноважень щодо господарських структур.

Згідно ст. 1 закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» Національна академія наук України є вищою державною науковою організацією України, яка організовує і здійснює фундаментальні та прикладні наукові дослідження, а також координує проведення фундаментальних досліджень у наукових установах та організаціях України. Національна академія наук України, галузеві академії наук засновані на державній власності, фінансуються з Державного бюджету України, а також з інших, не заборонених законодавством України, джерел фінансування.

У відповідності до ст. 5 закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» об'єкти майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук використовуються відповідно до законодавства України, а також статуту Національної академії наук України та статутів галузевих академій наук, а також статутів організацій, що віднесені до їх відання.

Національна академія наук України, галузеві академії наук та організації, що віднесені до їх відання, мають право використовувати належне їм майно для участі у цивільних відносинах, у тому числі для ведення фінансово-господарської діяльності, відповідно до цілей їх утворення та в межах їх цивільної правоздатності.

У своїх заявах по суті, прокурором не вмотивовано яким чином обраний ним спосіб захисту порушеного про визнання недійсною постанови Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3 відповідає передбаченим законом способам захисту такого права, натомість прокурором обґрунтовуються свої вимоги про визнання недійсною такої постанови поряд загальними нормами для визнання договорів недійсними.

Водночас суд відзначає, що оскаржувана прокурором постанова в розумінні Цивільного кодексу України не є правочином, а за приписами закону України «Про управління об'єктами державної власності», положень Статуту відповідача-1 є формою реалізації колегіальним органом Академії у період між загальними зборами своїх повноважень та за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії, оскільки він не містить загальнообов'язкових правил поведінки та стосується прав визначеного кола осіб.

За приписами ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. ст. 55, 124, 129, 130 Конституції України кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, що не заборонений законом, відтак спір що стосується незаконності постанови Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3 може бути вирішений судом із застосуванням способу захисту порушеного права, передбаченого п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, а саме визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу.

Заявлена прокурором вимога про визнання оскаржуваної постанови недійсною не є ефективним в розумінні названих вище правових норм способом захисту порушеного права, оскільки має відмінні, аніж при визнанні незаконним відповідного акту індивідуальної дії правові наслідки.

Позивачем у встановленому законом порядку не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

У зв'язку з вище викладеним, у задоволенні вимоги прокурора щодо визнання постанови Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3 належить відмовити з підстав невірно обраного останнім способу захисту порушеного права.

Щодо вимог про визнання спірних договорів недійсними, суд відзначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 1 закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції станом на дату прийняття спірної постанови) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери; рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Згідно ст. 4 закону України «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права.

У відповідності до ст. 5 названого закону суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Системний аналіз норм закону України «Про інвестиційну діяльність» дає підстави дійти висновку про те, що інвестиційна діяльність полягає в отриманні інвесторами результату в об'єкті інвестиційної діяльності від вкладення певних матеріальних цінностей.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи рішення Київської міської ради № 508/2969 від 29.11.2005р. «Про надання Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П.Ромоданова Академії медичних наук України земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд інституту на вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва» відповідачу-2 надано в постійне користування земельну ділянку площею 4,89 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд інституту на вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва у зв'язку з передачею будівель і споруд на баланс інституту.

Згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 2882905 від 14.09.2006р. відповідач-2 на підставі названого рішення Київської міської ради № 508/2969 від 29.11.2005р. є постійним користувачем земельної ділянки, площею 4 8973 кв.м. у межах згідно з планом по вул. Мануїльського, 32 у Шевченківському районі м. Києва, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування будівель і споруд інституту.

Відповідно до п. е ч. 4 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.

Як передбачено в ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Таким чином, земельна ділянка, яка є предметом інвестиційного договору є державною власністю та повинна використовуватись виключно для забезпечення діяльності медичної установи (відповідача-2) відповідно до цільового призначення такої земельної ділянки.

Як встановлено судом, укладаючи спірний Договір сторони домовились, що в якості інвестиційного внеску Інститут зобов'язаний забезпечити оформлення права користування земельною ділянкою площею 0,673 га по вул. Лермонтовській, 12 у Шевченківському районі м. Києва під будівництво Об'єкту шляхом надання усіх необхідних документів в органи місцевого самоврядування для вирішення даного питання відповідними органами місцевого самоврядування з наступним оформленням договору оренди земельної ділянки за рахунок сторони-2 або державного акту та у якості компенсації за участь у будівництві по цьому Договору на підставі технічного завдання отримує у власність медичне обладнання, а саме: операційні нейрохірургічні мікроскопи в кількості 6 одиниць загальною вартістю не менше оціночної вартості земельної ділянки.

Натомість відповідач-4 у якості компенсації за участь у будівництві по цьому договору отримує у власність 100% загальної площі об'єкту.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови № 11 від 29.05.13р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.09р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту укладеного Договору вбачається, що Інститут фактично розпорядився правом постійного користування земельною ділянкою всупереч її цільовому призначенню та без отримання частки в об'єкті інвестиційної діяльності, а відтак і доходу в розумінні закону України «Про інвестиційну діяльність».

З урахуванням викладеного, відповідач-2 при укладенні Договору в обмін на медичне обладнання передав право забудови земельної ділянки, яка перебуває у нього у постійному користуванні без отримання у новозбудованому об'єкті будь-якої частини, та такий правочин підпадає під правове регулювання ч. 1 ст. 293 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 715 Цивільного кодексу України, тобто є договором міни.

Так, згідно ч. ч. 1, 4 ст. 293 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 715 Цивільного кодексу України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність, повне господарське відання чи оперативне управління певний товар в обмін на інший товар. Не може бути об'єктом міни (бартеру) майно, віднесене законодавством до основних фондів, яке належить до державної або комунальної власності, у разі якщо друга сторона договору міни (бартеру) не є відповідно державним чи комунальним підприємством. Законодавством можуть бути встановлені також інші особливості здійснення бартерних (товарообмінних) операцій, пов'язаних з придбанням і використанням окремих видів майна, а також здійснення таких операцій в окремих галузях господарювання.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Щодо Договору про заміну сторони у зобов'язанні від 25.05.2007р., суд відзначає, що згідно п. 1.1. якого відповідач-4 передає, а відповідач-3 приймає на себе права та обов'язки сторони-2 за Договором № 18/12 інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками на земельній ділянці по вул. Лермонтовській, 12 в Шевченківському районі м. Києва від 16.03.2007р., укладеного між відповідачем-2 та відповідачем-4.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З урахуванням викладеного, істотними умовам договору, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом досліджено предмет названого Договору про заміну сторони у зобов'язанні від 25.05.2007р. та встановлено, що сторонами вказано про заміну сторони іншого договору, водночас у преамбулі Договору сторони керувались п. 9.7. Договору інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками від 07.03.2007 №01/03-Л, відтак суд дійшов висновку про дійсне волевиявлення сторін такого договору про заміну сторони саме у Договорі від 07.03.2007 №01/03-Л.

З підстав викладених вище, судом встановлено невідповідність спірного Договору, а також Додаткової угоди до нього та Договору про заміну сторони у зобов'язанні нормам діючого станом на час їх укладення нормам законодавства України.

Що стосується доводів відповідача-2 про те, що спір у цій частині пред'явлено до неналежного відповідача, суд відзначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 24 ГПК України (в редакції до 15.12.2017р.) господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

За приписами ч. 2 ст. 48 ГПК України (чинна редакція) якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Протягом перебування справи у провадженні суду, позивачем не заявлялось відповідне клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, а чинним процесуальним кодексом не передбачено вчинення судом такої процесуальної дії як визнання неналежним відповідача в тому числі за клопотанням позивача, відтак суд розглядає спір до відповідачів, визначених позивачем.

Суд не приймає доводів відповідача-3 стосовно того, що прокурор є неналежним позивачем у даній справі, оскільки процесуальним законом взагалі не передбачено такого поняття, водночас судом може бути відмовлено позивачу за відсутності порушеного права, натомість право на звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено як Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру», так і процесуальним законом.

При цьому, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 29 ГПК України (в редакції до 15.12.2017р.) та ст. 53 чинного процесуального кодексу закріплено повноваження прокурора щодо здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, у разі відсутності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Таким чином, на законодавчому рівні закріплено, що прокурор здійснює представництво саме відповідних органів державної влади, місцевого самоврядування або суб'єктів владних повноважень, тоді як у даній справі про порушення прав та законних інтересів державних установ (відповідачі 1, 2), а прокурор вказує на відсутність органу, уповноваженого діяти у спірних правовідносинах та відповідачем-3 не надано доказів протилежного, відтак оскільки Академія та Інститут є учасниками спірних правовідносин, прокурором визначено їх як співвідповідачів по справі на ряду з іншими відповідачами.

З підстав викладених вище, а саме отримання інвесторами результату в об'єкті інвестиційної діяльності від вкладення певних матеріальних цінностей, суд відхиляє заперечення відповідача-3 стосовно неналежної оцінки спірного договору та неправильного трактування норм закону України «Про інвестиційну діяльність», а також стосовно того, що результатом договору є кілька об'єктів інвестиційної діяльності, в тому числі медичне обладнання для Інституту.

За висновками суду, прокурором правомірно визначено правову природу укладеного між сторонами правочину, додатків до нього та приховування іншого правочину - Договору міни.

Не заслуговують на увагу суду посилання відповідача-3 стосовно того, що прокурором не ідентифіковано земельну ділянку, щодо якої заявлено даний позов, оскільки як встановлено судом вище спірні правочини не відповідали закону станом на дату їх укладення, що тягне за собою відповідні правові наслідки - визнання їх недійсними.

Разом з тим, при розгляді даної справи, судом встановлено наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог прокурора, враховуючи наступне.

Так, згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладених положень, клопотання прокурора заявлене у п. 1 прохальної частини позовної заяви про поновлення строку позовної давності на звернення до суду, оскільки відповідачами не було подано (та не могло бути подано) заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, визнається судом передчасним.

29.01.2018р. відповідач-3 подав до суду відзив на позовну заяву, а також окрему заяву, в яких просив суд застосувати строк позовної давності до вимог прокурора.

Водночас, у своїй відповіді на відзив відповдача-3 прокурор вже вказує на те, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки у даному випадку позовна заява подана прокурором як процесуальним позивачем, а отже вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити з дати, коли про порушення довідався або мав довідатись саме прокурор.

Прокурор вказує на те, що він не був учасником даних правовідносин, а дізнався про прийняття спірної постанови та укладення спірних правочинів лише у червні 2017р. в ході досудовою розслідування кримінального провадження №0012938, відтак вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити з дати, коли про порушення інтересів держави довідався або міг довідатись прокурор.

При застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

При розгляді даної справи судом, щодо вимоги прокурора про визнання недійсною постанову Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3, оскільки останнім обрано невірний спосіб захисту, судом не встановлено наявність порушеного права, у зв'язку з чим наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Щодо вимог прокурора про визнання недійсними спірних правочинів, як встановлено судом вище існують підстави для визнання їх недійсними, як таких, що укладені з порушенням закону.

Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Згідно із Рішенням №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного господарського процесуального законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу.

За таких обставин, за висновками суду, дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі, на прокурора, навіть за відсутності органу, уповноваженого діяти у спірних правовідносинах.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 02.10.2012р. у справі №16/296-31/91-2012, від 06.12.2011р. у справі №16/183, від 19.04.2012р. у справі №31/108, від 18.02.2015р. по справі №916/3135/13, постановах від 23.12.2014р., від 22.04.2015р., від 13.04.2016р. Верховного Суду України по справах №3/194гс14, №3-54гс15, №3-224гс16.

Як вказувалось вище, порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом, спірні правочини були укладені 07.03.2007р., 25.05.2007р. та 11.11.2011р., саме з цих дат, за висновками суду, прокурор міг довідатись про порушення інтересів держави та в межах визначеного законом строку позовної давності звернутись до суду з даним позовом, натомість згідно відмітки відділу діловодства позовна заява подана до суду 06.12.2017р., тобто з пропуском такого строку.

Доводи прокурора про те, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення інтересів держави він довідався лише у червні 2017р. в ході досудовою розслідування кримінального провадження №0012938 з підстав викладених вище є хибними.

Згідно з Законом Україна "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9 листопада 1995 року, Перший протокол, протоколи N 4 і N 7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи N 2 і N 11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі, ратифікувати з такими заявами та застереженнями, зокрема, Україна повністю визнає на своїй території дію ст.46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Федоренко проти України" від 01.06.06р. Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Тому Суд повинен впевнитись, чи були надані Урядові межі розсуду перевищені, тобто чи було доктрину ultra vires (хоча і законну саму по собі) застосовано у цій справі з урахуванням принципу пропорційності. Суд вважає, що державні органи неминуче вступають у численні договори приватноправової природи із звичайними громадянами у ході виконання своїх функцій.

З наведеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що Європейський суд наголошує на необхідності з'ясування при вирішенні спорів, що доктрина ultra vires застосовується державою з урахування принципу пропорційності втручання держави у право приватної особи мирно володіти своїм майном. Констатуючи порушення ст.1 Першого протоколу до вказаної Конвенції, Європейський суд з прав людини обґрунтував його тим, що орган державної влади при укладанні угоди, вважав себе компетентним на її укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладання таких угод і укладання таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави вважати, що орган державної влади діє в межах компетенції.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 зазначає, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Принцип правової визначеності є невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права, вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм, правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм права має тлумачити норму на користь невладного суб'єкта (якщо однією із сторін є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватись за свої прорахунки.

У рішенні Європейського Суду з прав людини вiд 20.01.12. «Рисовський проти України» Європейський суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 22.11.07р. у справі «Україна-Тюмень» проти України» Європейський Суд зазначив, що доктрина ultra vires передбачає важливу гарантію захисту від помилок органів державної влади, які діють за межами повноважень наданих їм національним законодавством.

Отже, намагання держави в особі прокуратури визнати спірні правочини недійсними поза часовими рамками (встановлений законом строк позовної давності) не враховують окреслених Європейським судом з прав людини у своїх рішеннях принципів «належного урядування», пропорційності при застосуванні доктрини ultra vires та втручанні держави у право відповідачів мирно володіти своїм майном, тому до спірних відносин підлягають застосуванню ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та названих вище рішень Європейського суду з прав людини у справі як джерела права.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22.06.2018р.

Суддя С.М. Морозов