ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Справа №922/3696/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників:

позивача - Єрьоменко А.В., посвідчення адвоката НОМЕР_1 від 12.03.2008, ордер серія ХВ №000023 від 21.02.2018,

відповідача - Моїсеєнко К.О., за довіреністю б/н від 26.12.2017, посвідчення адвоката НОМЕР_2 від 29.07.1996,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Магніт+», (вх.№1048Х/1-41 від 30.05.2018р.) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 14.05.2018 (м. Харків, суддя Буракова А.М., повний текст ухвали складено 18.05.2018) у справі №922/3696/17,

за позовом SC «AETOS-BORDEI» SRL, м. Кишинів,

до Приватного підприємства «Магніт +», м. Харків,

про стягнення 26775,00 доларів США, -

ВСТАНОВИЛА

Рішенням Господарського суду Харківської області по справі від 11.12.2017 позов задоволено повністю, стягнуто з Приватного підприємства «Магніт +» на користь SC «AETOS-BORDEI» SRL передоплату у розмірі 26250,00 доларів США, що еквівалентно 705558,08 грн за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017; штраф у розмірі 525,00 доларів США, що еквівалентно 14111,16 грн за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017; витрати на оплату адвокатських послуг у розмірі 600,00 доларів США, що еквівалентно 16127,04 грн за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017; витрати зі сплати судового збору у розмірі 11035,83 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду по справі від 25.04.2018 апеляційна скарга Приватного підприємства «Магніт +» задоволена частково. Рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2017 у справі №922/3696/17 скасовано в частині стягнення з Приватного підприємства «Магніт +» на користь SC «AETOS-BORDEI» SRL штрафу у розмірі 525,00 доларів США, що еквівалентно 14111,16 грн за офіційним курсом НБУ (26,878403) станом на 02.11.2017. Прийнято в цій частині нове рішення, яким в позові відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Стягнуто з SC «AETOS-BORDEI» SRL на користь Приватного підприємства «Магніт +» 317,37 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

04.05.2018 до Господарського суду Харківської області від Приватного підприємства «МАГНІТ +» (боржника) надійшла заява про розстрочення виконання рішення суду (вх.№ 11773), згідно якої заявник просить суд розстрочити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2017 по справі №922/3696/17 на 1 (один) календарний рік до 01.06.2019 щомісячними платежами до повного його виконання таким чином:

1) до 20.06.2018 - 60140,00 грн.;

2) до 20.07.2018 - 60140,00 грн.;

3) до 20.08.2018 - 60140,00 грн.;

4) до 20.09.2018 - 60140,00 грн.;

5) до 20.10.2018 - 60140,00 грн.;

6) до 20.11.2018 - 60140,00 грн.;

7) до 20.12.2018 - 60140,00 грн.;

8) до 20.01.2019 - 60140,00 грн.;

9) до 20.02.2019 - 60140,00 грн.;

10) до 20.03.2019 - 60140,00 грн.;

11) до 20.04.2019 - 60140,00 грн.;

12) до 20.05.2019 - 60140,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.05.2018 відмовлено в задоволенні заяви Приватного підприємства «Магніт+» про розстрочення виконання рішення суду, з тих підстав, що заява про розстрочення виконання рішення суду по справі не місить підстав для її задоволення, оскільки боржником не доведено ані винятковості, ані особливого характеру обставин, що ускладнюють або свідчать про неможливість виконання рішення суду по справі.

Позивач з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 14.05.2018 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву ПП «Магніт+» та розстрочити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2017 по справі №922/3696/17 на 1 (один) календарний рік до 01.06.2019 щомісячними платежами до повного його виконання таким чином:

1) до 20.06.2018 - 60140,00 грн.;

2) до 20.07.2018 - 60140,00 грн.;

3) до 20.08.2018 - 60140,00 грн.;

4) до 20.09.2018 - 60140,00 грн.;

5) до 20.10.2018 - 60140,00 грн.;

6) до 20.11.2018 - 60140,00 грн.;

7) до 20.12.2018 - 60140,00 грн.;

8) до 20.01.2019 - 60140,00 грн.;

9) до 20.02.2019 - 60140,00 грн.;

10) до 20.03.2019 - 60140,00 грн.;

11) до 20.04.2019 - 60140,00 грн.;

12) до 20.05.2019 - 60140,00 грн.

Позивач вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення не звернув уваги, що необхідність надання відстрочки виконання судового рішення підтверджена документально, первинними документами, якими встановлено, що заявник поступово сплачує поточні борги та не має можливості провести оплату всієї суми заборгованості одномоментно, оскільки це призведе до загибелі підприємства, що в свою чергу призведе до повного припинення сплати до Державного бюджету України сум податкових зобов'язань.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду 31.05.2018 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 18.06.2018.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№4572 від 15.06.2018), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

В обґрунтування своєї позиції по справі позивач зазначає, що наведені боржником доводи на момент розгляду справи не могли братися судом до уваги, оскільки частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та частиною 2 статті 617 Цивільного кодексу України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності; незадовільний фінансовий стан не є безумовною підставою для розстрочки або відстрочки виконання рішення, оскільки як позивач, так і відповідач є комерційними підприємства та несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики, отже невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем негативно відображується на підприємстві позивача. Ухилення відповідача від сплати заборгованості суттєво зачіпає інтереси позивача і завдає істотної, в тому числі й матеріальної шкоди. Позивач зазначає, що з моменту набрання рішенням законної сили і до цього часу боржником не було вчинено жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду та на погашення існуючої перед стягувачем заборгованості, не було жодних спроб досягнути домовленості щодо розстрочення чи відстрочення у позасудовому порядку, в тому числі на договірній основі, що свідчить про затягування часу зі сторони відповідача.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги своєї скарги підтримав, просив задовольнити її в повному обсязі. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити та розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частиною 5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Положення ч. 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, розстрочка це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

При розгляді заяви про розстрочку рішення суду, суду необхідно встановити обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі у визначений строк або встановленим господарським судом способом, врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови. Розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

В обґрунтування заяви про розстрочення виконання рішення суду боржник вказує, що виконання рішення суду без розстрочки призведе до блокування та унеможливлення господарської діяльності підприємства та повністю унеможливить виконання ним боргових зобов'язань перед кредитором. Необхідність надання розстрочки судового рішення підтверджена документально первинними документами, у відповідності з якими ПП «Магніт +» поступово сплачує поточні борги та не має можливості провести відразу оплату всієї суми заборгованості. Наслідком виконання рішення суду стане повна неплатоспроможність ПП «МАГНІТ +», оскільки чистий збиток підприємства у 2017 році складає 430,0 тис. грн.

На підтвердження свого тяжкого фінансового стану боржником до заяви надано звіт про фінансові результати за 2017 рік.

Крім того, боржник у заяві посилається на обставини наявності заборгованості по виплаті заробітної плати перед своїми працівниками; наявність податкових зобов'язань, тощо.

У заяві боржник посилається на контракти №4 від 17.01.2018 та №4 від 03.04.2018, що були укладені з іноземними контрагентами, як докази запланованого майбутнього отримання прибутку боржником.

Відповідно до укладеного експортного контракту №4 від 03.04.2018 на загальну вартість 73500,00 доларів США, оплата та поставка кришки проводяться за графіком:

25.06.2018 - 24570,00 доларів США

Поставка 01.08.2018 в розмірі 1170000 штук

27.08.2018 - 24570,00 доларів США

Поставка 01.10.2018 в розмірі 1170000 штук

03.12.2018 - 24360,00 доларів США

Поставка 01.02.2019 в розмірі 1160000 штук.

Відповідно до контракту №4 від 17.01.2018 за Специфікацією №1 від 17.01.2018 запланована поставка у розмірі 1500000 штук на суму 24600,00 доларів США; за Специфікацією №2 заплановано поставку у кількості 1500000 штук на суму 25360 доларів США.

Колегією суддів враховано надані відповідачем докази вжиття заходів зі стабілізації об'ємів виробництва, отримання прибутку та подальшого функціонування підприємства, а саме: міжнародні договори та контракти з поставки продукції на 2018 рік, що може сприяти продовженню господарської діяльності та зробить реальною можливість отримання боргу стягувачем.

Таким чином, зазначені міжнародні договори постачання продукції, з урахуванням їх загальної вартості та строків поставки, можуть вважатися підтвердженням реальної можливості виконання відповідачем рішення суду через певний проміжок часу, тим самим спростовуючи висновок місцевого господарського суду щодо ненадання відповідачем доказів неможливості виконання ним судового рішення та доказів реальної можливості виконання відповідачем рішення суду через певний проміжок часу.

Крім того, відповідач вказав про наявність дебіторської заборгованості товариства, яка за продукцію, товари, роботи та послуги становить 8700,6 тис. грн.; за розрахунками з бюджетом - 732,9 тис. грн.; інша поточна дебіторська заборгованість 128,7 тис. грн.

Отже, одночасне і повне виконання рішення суду в даній справі може призвести до виникнення у відповідача заборгованості зі сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету, заробітної плати, і як наслідок припинення господарської діяльності боржника, повної його неплатоспроможності та банкрутства, що унеможливить виконання рішення суду взагалі.

Відтак, заходи примусового стягнення з відповідача заборгованості зможуть не тільки не надати очікуваного результату, а й можуть мати своїм наслідком зупинення діяльності ПП «Магніт+» та накопичення нових боргів при неможливості їх погашення.

Колегія суддів враховує, що заявник не ухиляється від виконання рішення суду, маючи намір добровільно виконати рішення суду та самостійно здійснювати погашення суми боргу.

Надання розстрочки виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору.

При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява №22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

За практикою Суду в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява N36575/02); І навіть, два роки та сім місяців, не визнавались надмірними і не розглядалися, як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого ст. 6 Конвенції (справа «Крапивницький та інші проти України», заява N60858/00).

Колегія суддів, враховуючи практику Європейського суду з прав людини та, беручи до уваги докази, надані відповідачем, зазначає про те, що по-перше, ПП «Магніт+» просить не відстрочити виконання рішення, а здійснити його розстрочення, що свідчить про намір здійснення швидкового виконання рішення, однак поступово та частинами, по-друге, строк розстрочення виконання рішення не є надто тривалим та надмірним з огляду на конкретні обставини даної справи та розмір заборгованості, яку відповідач не спроможний сплатити на користь позивача одномоментно єдиним платежем.

Розстрочення виконання рішення для боржника в даному випадку не є інструментом ухилення від виконання рішення, боржник лише намагається через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, забезпечити повне виконання рішення та остаточне погашення заборгованості перед стягувачем.

Посилання апелянта на не звернення ПП «Магніт +» в позасудовому порядку до позивача для врегулювання питання сплати заборгованості та досягнення домовленості щодо здійснення розстрочення виконання рішення не приймаються колегією суддів. Дане обґрунтовується тим, що в силу приписів статті 19 Господарського процесуального кодексу України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов'язковими згідно із законом. Однак, ні чинне процесуальне законодавства, ні договір, який укладався між сторонами не містять застереження щодо обов'язковості досудового врегулювання спору про розстрочення виконання рішення суду. Таким чином, порушення, на думку відповідача, досудового врегулювання спору (не звернення до позивача з питання щодо врегулювання питання надання розстрочки виконання рішення), не позбавляє його права на звернення до суду із відповідною заявою.

У даній справі розстрочення виконання рішення суду здійснюється з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора, що можливе у випадку банкрутства боржника.

Тобто, справедливий баланс інтересів сторін у цій справі в разі надання розстрочки буде дотриманий.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі №920/199/16, у постановах Вищого господарського суду України від 26.04.2017 у справі №917/747/16 та від 16.11.2016 у справі №921/830/15-г/16.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 «Чижів проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Отже, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, дослідження та оцінювання не тільки доводів боржника, а й заперечення кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

У ч.5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.

Оцінивши як доводи боржника, так і доводи кредитора, враховуючи фінансовий стан обох сторін, колегія суддів дійшла висновку, що надання розстрочки виконання рішення на 1 рік до 01.06.2019 не порушить принципу збалансованості інтересів сторін.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

А отже, приймаючи до уваги надані відповідачем документальні докази на підтвердження існування тяжкого фінансового стану ПП «Магніт+», вжиті відповідачем заходи зі стабілізації об'ємів виробництва, з урахуванням дотримання балансу матеріальних інтересів та наявності інфляційних процесів у економіці держави та зважаючи на те, що розстрочення виконання рішення на один рік не суперечить ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, відповідає принципам справедливості та розумності, а також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для розстрочення виконання рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2017 по справі №922/3696/17 щомісячними платежами до повного виконання рівними сумами.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Приватного підприємства «Магніт+» слід задовольнити.

Отже, місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, а тому ухвалу Господарського суду Харківської області від 14.05.2018 у справі №922/3696/17 слід скасувати, задовольнивши заяву Приватного підприємства «Магніт+» про розстрочення виконання рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2017 по справі №922/3696/17.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, 271, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 1, 4 ч.1 статті 277, 282, 287 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Магніт+» задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 14.05.2018 у справі №922/3696/17 скасувати.

Заяву про розстрочення виконання рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2017 по справі №922/3696/17 (вх.№11773) задовольнити.

Розстрочити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 11.12.2017 по справі №922/3696/17 на 1 (один) календарний рік до 01 червня 2019 року щомісячними платежами до повного його виконання за наступним графіком сплати:

1) до 20.06.2018 - 60140,00 грн.;

2) до 20.07.2018 - 60140,00 грн.;

3) до 20.08.2018 - 60140,00 грн.;

4) до 20.09.2018 - 60140,00 грн.;

5) до 20.10.2018 - 60140,00 грн.;

6) до 20.11.2018 - 60140,00 грн.;

7) до 20.12.2018 - 60140,00 грн.;

8) до 20.01.2019 - 60140,00 грн.;

9) до 20.02.2019 - 60140,00 грн.;

10) до 20.03.2019 - 60140,00 грн.;

11) до 20.04.2019 - 60140,00 грн.;

12) до 20.05.2019 - 60140,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та в силу ст. 287 Господарського процесуального кодексу України оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 червня 2018 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий