ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Справа № 915/130/18

м. Миколаїв

За позовом: Комунального підприємства Муніципальна дорожня компанія (76006, м. Івано-Франківськ, Максимовича, 13)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Техноторг (54025, м. Миколаїв, пр. Героїв України (ОСОБА_1), 113)

про: стягнення 10291,60 грн.

Суддя: Смородінова О.Г.

Секретар судового засідання: Ржепецька К.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю б/н від 23.04.2018;

ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 23.04.2018,

від відповідача: ОСОБА_4 за довіреністю б/н від 11.09.2018.

Суть спору:

19 лютого 2018 року Комунальне підприємство Муніципальна дорожня компанія звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 14.02.2018 (вх. № 2164/18) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Техноторг 10291,60 грн. пені.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: умов пунктів 2.1, 9.2 договору № 41/13 871 від 16.03.2017; листа № 1-7/121 від 15.05.2017 про розірвання договору в односторонньому порядку; претензії-вимоги № 1-6/222 від 19.12.2017; норм статей 712, 664, 549, 611, 612 Цивільного кодексу України, статей, 173, 193, 230 Господарського кодексу України, та мотивовані тим, що відповідач умови договору щодо поставки товару у встановлений строк не виконав, претензії-вимоги залишені останнім без належного реагування, у звязку з чим договір в односторонньому порядку позивачем було розірвано, а до відповідача застосовано штрафні санкції.

Відповідач у відзиві б/н від 04.04.2018 (вх. № 4078/18 від 04.04.2018) в задоволенні позову просить відмовити, стверджує, що: по-перше, позивач, всупереч приписам ст. 253 ЦК України, невірно розрахував період, за який нараховується пеня; по-друге, сторони в договорі не погодили період, за який у разі порушення зобовязання застосовується облікова ставка НБУ; по-третє, що позовна заява підписана особою, повноваження якої не підтверджені.

07.06.2018 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників учасників справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2017 року між сторонами був укладений договір № 41/13 871, згідно з предметом якого: відповідач, як продавець (постачальник), зобов'язався продати та поставити товар, зазначений в п. 1.2 даного договору, а позивач, як покупець, зобов'язався прийняти товар і оплатити його вартість у строки та порядку, передбаченими цим договором (п. 1.1); ДК 021:2015-16700000-2 трактори (трактори з навісним обладнанням 2 шт.) 2 лоти; лот № 2 трактор «Беларус» МТЗ 320.4 або еквівалент з навісним обладнанням (відвал, щітка та укладчик піско-соляної суміші) 1 шт. (зазначається загальна назва предмета закупівлі і назва одного лота, на який подається тендерна пропозиція) (п. 1.2); кількість, асортимент, якість товару, строки поставки товару та їх вартість докладно зазначаються в специфікації, що додається до цього договору і є його невід'ємною частиною (додаток № 1) (п. 1.3).

Пунктом 2.1 договору сторони встановили, що сума цього договору відповідає ціні тендерної пропозиції переможця торгів і становить 344000,00 грн., у т.ч. ПДВ 57333,33 грн.

За умовами договору:

3.1. Оплата по даному договору проводиться шляхом перерахування покупцем на розрахунковий рахунок продавця коштів у сумі відповідно до п. 2.1 даного договору терміном до одного місяця з дати поставки товару.

6.1. Продавець зобов'язується поставити та передати товар та всі приналежності товару і документи на нього покупцю, протягом 20 робочих днів з дати укладання договору, а той в свою чергу в установленому порядку прийняти товар.

Відповідальність сторін закріплено Розділом ІХ договору. Так, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором (п. 9.1). У разі затримки поставки товару або поставки в неповному обсязі, продавець сплачує покупцю за кожний день прострочення пеню, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару (п. 9.2).

У відповідності до пункту 13.1, цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 30.04.2017, але в будь-якому разі до передачі товару і проведення остаточних розрахунків між сторонами, або до розірвання його однією із сторін.

За змістом п. 13.2 договору, у разі невиконання зобов'язань продавцем та за наявності істотних порушень продавцем умов договору, покупець припиняє його дію в односторонньому порядку, шляхом направлення (вручення) письмового повідомлення продавцю. У такому випадку цей договір вважається розірваним в односторонньому порядку через 10 календарних днів з часу відправлення (вручення) повідомлення.

Договір скріплений підписами та печатками обох сторін.

Згідно додатку № 1 «Специфікація» до цього договору, сторони погодили наступний товар: трактор Беларус 320.4 з відвалом, щіткою та піскорозкидачем МВУ-0.5Д у кількості 1 (один); за ціною (без ПДВ) 286666,67 грн., ПДВ 57333,33 грн.; усього вартість з ПДВ становить 344000,00 грн.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки (пені) внаслідок порушення останнім взятих на себе договірних зобов'язань по своєчасній поставці товару.

Підставою умови договору № 41/13 871 від 16.03.2017 та застосування статей 712, 664, 549, 611, 612 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України.

Отже, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Так, згідно з приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

За даними позивача, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору № 41/13 871 від 16.03.2017 у встановлений строк, позивач скерував відповідачу повідомлення № 1-7/121 від 15.05.2017 про припинення даного договору, яке було отримано останнім 18.05.2017 (а. с. 57).

Також матеріали справи свідчать, що у зв'язку з невиконанням відповідачем умов вищевказаного договору № 41/13 871 від 16.03.2017, позивач направив останньому претензію-вимогу № 1-6/222 від 19.12.2017, якою вимагав сплатити заборгованість, що виникла відповідно до п. 9.2 договору у розмірі 11026,71 грн. за 45 днів прострочки.

Докази направлення та вручення даної претензії наявні в матеріалах справи (а. с. 15-16).

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов наступних висновків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ГПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Доказів сплати позивачу заявленої до стягнення суми пені за договором, станом на час прийняття рішення судом, відповідачем не надано, розрахунок заявлених позивачем до стягнення сум відповідачем не спростовано.

В спірних правовідносинах відповідачем дійсно порушені норми та приписи чинного законодавства, в звязку з чим позивач цілком правомірно звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Водночас, у відповідності до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, відповідач, як продавець (постачальник) зобовязаний був поставити товар позивачу (покупцю) у відповідності до п. 6.1 договору № 41/13 871 від 16.03.2017 до 13 квітня 2017 року включно.

Договір № 41/13 871 від 16.03.2017, у відповідності до п. 13.2, був розірваний з 29.05.2017.

Період, за який позивач у відповідності до п. 9.2 договору № 41/13 871 від 16.03.2017 нараховує пеню в розмірі 10291,60 грн., складає 42 дні, а саме: з 13.04.2017 по 24.05.2017.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суд вважає слушним посилання відповідача на те, що позивачем невірно розраховано період, за який нараховується пеня, оскільки позивач помилково включає в період розрахунку дату 13 квітня 2017 року, яка є останнім днем поставки товару.

Тому суд самостійно, за допомогою програми Законодавство, провів розрахунок пені за вірний період: з 14.04.2017 по 24.05.2018, та встановив, що обґрунтованою сумою пені є 10046,68 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача.

Отже, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача пені в сумі 244,92 грн.

Суд не приймає до уваги позицію відповідача щодо того, що сторони в договорі не погодили період, за який у разі порушення зобовязання застосовується облікова ставка НБУ, оскільки такий період встановлений законом.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У відповідності ж до ст. 3 даного Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Думка ж відповідача щодо підписання позовної заяви особою, повноваження якої не підтверджені, спростовується наявним в матеріалах справи витягом № НОМЕР_1 від 10.04.2018.

Враховуючи викладені норми та обставини, позов підлягає задоволенню частково.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 201, 220, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Техноторг (54025, м. Миколаїв, пр. Героїв України (ОСОБА_1), 113; ідентифікаційний код 30976452) на користь Комунального підприємства Муніципальна дорожня компанія (76006, м. Івано-Франківськ, Максимовича, 13; ідентифікаційний код 40270150; р/р 346 в ПАТ «Кредобанк», МФО 325365) 10046,68 грн. пені та 1720,07 грн. судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позову щодо стягнення пені в розмірі 244,92 грн. відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано 18 червня 2018 року.

Суддя О.Г. Смородінова