РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року Справа № 903/441/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Розізнана І.В.,

суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Укрзахід Стімекс" на ухвалу господарського суду Волинської області від 24.10.2017 р. у справі №903/441/17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободян О.Г., суддя Костюк С.В., суддя Дем`як В.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Укрзахід Стімекс"

до 1) сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес центр "Софія-Шанс",

2) товариства з обмеженою відповідальністю "GNG OZONE"

про стягнення 55582,18 грн.

За участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача 1 - не з'явився,

відповідача 2 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 24.10.2017 року у справі №903/441/17 припинено провадження у справі за позовом ТОВ "Укрзахід Стімекс" до СТОВ Бізнес центру "Софія-Шанс" та ТОВ "GNG OZONE" (ОСОБА_1) про стягнення 55582 грн. 18 коп.

В обґрунтування ухвали, суд першої інстанції з посиланням на ст. ст. 76, 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" зазначив, зокрема, що як вбачається з пункту 10.2. укладеного між позивачем та відповідачем-2 договору міжнародної купівлі-продажу товарів №УО 1-11-16/1, у випадку, якщо сторони не мають можливості вирішити спір, що виник, шляхом переговорів всі спори підлягають розгляду в Міжнародному Господарському суді м.Київ, Україна, відповідно до матеріального права країни позивача. Тобто, договором не передбачений розгляд спорів у господарському суді Волинської області, натомість визначений суд, якого на території України не існує.

Обґрунтовуючи звернення з позовом до господарського суду Волинської області, позивач посилається на ч.3 ст.15 ГПК України, відповідно до якої справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що укладеним між позивачем та відповідачем-2 договором міжнародної купівлі-продажу (п.12.3) передбачено, що жодна із сторін не має права передавати третій особі права та обовязки по даному договору без письмової згоди другої сторони. На зміну підсудності в звязку з укладенням договору поруки без згоди відповідача-2 також звертає увагу і сам відповідач-2 ТОВ "GNG OZONE" (ОСОБА_1) у своїх запереченнях на позов.

Таким чином, беручи до уваги те, що судом, на момент порушення провадження у справі, було невірно встановлено підсудність справи з іноземним елементом судам України, місцевий господарський суд дійшов висновку, що провадження у даній справі підлягає припиненню, оскільки спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду Волинської області від 24.10.2017 року у справі №903/441/17.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що місцевим господарським судом залишено без належної правової оцінки домовленість сторін, що згідно п. 10.2 договору купівлі-продажу у випадку, якщо сторони не мають можливості вирішити спір шляхом переговорів, то всі спори підлягають розгляду в Міжнародному Господарському суді м. Київ у відповідності до матеріального права країни позивача, тобто за діючим законодавством України. При цьому, оскільки визначений договором суд не існує, позивачем подано позов за місцезнаходженням одного з відповідачів (поручителя), що на думку апелянта не суперечить законодавству та п. 12.3 договору купівлі-продажу від 01.11.2016 року.

Відповідачем-2, товариством з обмеженою відповідальністю "GNG OZONE" (ОСОБА_1), надано суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд ухвалу господарського суду Волинської області від 24.10.2017 року у справі №903/441/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "Укрзахід Стімекс" - без задоволення.

В судове засідання, що відбулося 11.06.2018 року, сторони явку повноважних представників не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997р. (далі - Конвенція), гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Статтею 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" закріплено положення щодо права на повноважний суд, відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Тобто, законодавство України в поняття "суд, встановлений законом", право на який гарантований ст. 6 Конвенції, відносить лише той суд, до підсудності (підвідомчості) якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Розділами III та XV ГПК України (в ред. чинній до 15.12.2017р.) визначено види та підстави підсудності справ господарським судам України, а саме:

- інстанційна підсудність - ст. 13 ГПК України (в ред. чинній до 15.12.2017р.);

- територіально-предметна підсудність (за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії; за місцезнаходженням відповідача; за вибором позивача у разі участі кількох відповідачів; за місцезнаходженням відособленого підрозділу; за місцезнаходженням боржника - в залежності від предмету спору) - ст. 15 ГПК України (в ред. чинній до 15.12.2017р.), та виключна підсудність - ст. 16 ГПК України (в ред. чинній до 15.12.2017р.);

- підсудність господарським судам справ за участю іноземних суб'єктів господарювання врегульована ст. 124 ГПК України (в ред. чинній до 15.12.2017р.).

Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, у тому числі й питання щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються з урахуванням Закону України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Укрзахід Стімекс" звернулось до господарського суду Волинської області з позовом до відповідача-1, СТОВ "Бізнес центр "Софія-Шанс", та відповідача - ТОВ "GNG OZONE" (ОСОБА_1).

Таким чином, позов у даній справі предявлено, зокрема, до відповідача-2 ТОВ "GNG OZONE", який є юридичною особою, створеною та діючою за законодавством ОСОБА_1 та зареєстрований за адресою: ОСОБА_1, Ясеніца, вул. Товарова,1, тобто відповідач-2 у даному спорі є іноземним елементом в розумінні п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Наведене дає підстави для висновку, що для визначення підсудності у даній справі слід застосовувати положення Закону України "Про міжнародне приватне право", який застосовується, зокрема, до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом щодо визначення застосування права та підсудності судам України справ з іноземним елементом (п.п.1, 3 ч.1 ст. 2 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони прямо передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності, коли таке право у сторін відсутнє (стаття 77 вказаного Закону).

Згідно з статтею 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору відповідно до статей 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Дія міжнародних договорів України на території України регулюється ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", згідно якої чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Аналогічні норми закріплені також в ч. 3 ст. 4 ГПК України (в ред., що діяла до 15.12.2017р).

Договором між Україною і ОСОБА_1 про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993р., ратифікованим постановою Верховної Ради України № 3941-XII від 04.02.1994р. (далі - Договір) встановлено правила визначення міжнародної підсудності - визначення компетентного суду у спорах між об'єктами господарювання України та ОСОБА_1.

Положення вказаного Договору поширюються, зокрема, на юридичних осіб, які утворені відповідно до законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої вони знаходяться (п.4 ст. 1 Договору).

Відповідно до п. 1 ст. 33 Договору, зобов'язання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству.

Пунктом 2 ст. 33 цього Договору передбачено, що у справах, зазначених в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача.

Компетенція, про яку йде мова в пункті 2, може бути змінена за згодою учасників договірних відносин (п.3 ст. 33 Договору).

Таким чином, Закон України "Про міжнародне приватне право" та Договір між Україною і ОСОБА_1 про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993р., закріплюють право сторін договірних відносин на вибір підсудності справи та вибір законодавства певної країни, за яким буде вирішуватись спір, тобто на укладення так званої "пророгаційної угоди", що, в свою чергу, не лише обґрунтовує компетенцію обраного суду, але й виключає можливість вирішення такого спору в суді іншої держави.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.11.2016р. між позивачем ТОВ "Укрзахід Стімекс" (Україна) та відповідачем-2 ТОВ "GNG OZONE" (ОСОБА_1) укладено договір міжнародної купівлі-продажу товарів №УО 1-11-16/1 (а.с. 12-13).

Відповідно до п. 10.2 договору міжнародної купівлі-продажу товарів №УО 1-11-16/1 від 01.11.2016 року, у випадку, якщо сторони не мають можливості вирішити спір, що виник, шляхом переговорів всі спори підлягають розгляду в Міжнародному Господарському суді м.Київ, Україна, відповідно до матеріального права країни позивача.

Тобто сторони договору №УО 1-11-16/1 від 01.11.2016 року дійшли згоди як про підсудність спору конкретному суду - Міжнародному Господарському суду м.Київ, Україна, так і про матеріальне право, що підлягає застосуванню при вирішенні спору за договором, а саме право країни позивача, тобто у даному випадку законодавство України.

Судом апеляційної інстанції враховано, що Указом Президента України від 12.08.2010р. № 811/2010 "Питання мережі господарських судів України" (надалі - Указ) було затверджено мережу господарських судів України (додаток №2 до Указу), однак серед переліку судів визначених в додатку №2 до Указу Міжнародного Господарського суду м.Київ, Україна не зазначено.

Наведене свідчить, що суд, який сторони визначили в договорі №УО 1-11-16/1 від 01.11.2016 року для вирішення спорів - не існує.

Враховуючи, що пунктом 10.2 договору міжнародної купівлі-продажу товарів №УО 1-11-16/1 від 01.11.2016 року сторони погодили підсудність спору господарському суду України, хоча і зазначили назву неіснуючого суду в мережі господарських судів України (Міжнародний Господарський суд м.Київ, Україна), а також визначили, що спір повинен розглядатись за матеріальним законодавством країни позивача, тобто у даному випадку за законодавством України, колегія суддів дійшла висновку, що спір за позовом ТОВ "Укрзахід Стімекс" (Україна) до ТОВ "GNG OZONE" (ОСОБА_1) про стягнення заборгованості за договором міжнародної купівлі-продажу товарів №УО 1-11-16/1 від 01.11.2016 року підсудний господарським судам України, що помилково не було враховано судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано також те, що, 01.11.2016р. між позивачем ТОВ "Укрзахід Стімекс" та відповідачем-1 СГТОВ Бізнес центр "Софія-Шанс" укладено договір поруки №1-п, відповідно до якого відповідач-1 поручився перед позивачем за виконання зобовязань відповідачем-2 ТОВ "GNG OZONE" (ОСОБА_1) по проведенню розрахунків за придбаний товар згідно договору міжнародної купівлі-продажу товарів №УО 1-11-16/1 від 01.11.2016р. в розмірі 1000грн. (а.с. 19-20).

Відповідно до ч.3 ст.15 ГПК України (в ред., що діяла до 15.12.2017р.), справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Таким чином, оскільки одним із учасників спору, до якого позивачем у даній справі заявлені вимоги, є юридична особа України, спір може розглядатися господарським судом України за місцезнаходженням такого відповідача, тобто у даному випадку - господарським судом Волинської області.

Твердження відповідача-2 ТОВ "GNG OZONE", наведені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що оскільки ТОВ "GNG OZONE" не давав згоди на укладення договору поруки, а тому такий договір є нікчемним і не може розцінюватися, як доказ на підтвердження вибору підсудності, оцінюється судом апеляційної інстанції критично з огляду на наступне.

За змістом статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, чинним законодавством України не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

При цьому посилання суду першої інстанції на те, що укладеним між позивачем та відповідачем-2 договором міжнародної купівлі-продажу (п.12.3) передбачено, що жодна із сторін не має права передавати третій особі права та обовязки по даному договору без письмової згоди другої сторони, як на підтвердження неможливості визначення підсудності за місцезнаходженням поручителя (відповідача-1), оцінюється судом апеляційної інстанції критично, оскільки виходячи із аналізу положень статей 553, 554 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються (наведеної правової позиції також дотримується Верховний Суд України у справі №3-35гс12, постанова від 14.08.2012 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшовши неправомірних висновків про те, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, помилково припинив провадження з підстав зазначених в п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в ред., що діяла до 15.12.2017 року).

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з Законом України у редакції від 03.10.2017р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" 15.12.2017р. набув чинності Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в ред. Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 280 ГПК України (в ред. Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Положення Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII не визначають такої форми закінчення господарської справи як припинення провадження у справі, а тому і не містять положень, які б визначали дії суду апеляційної інстанції за наслідками скасування ухвали про припинення провадження у справі.

При цьому слід зазначити, що аналогічною нормі зазначеній в п.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України в редакції, що діяла до 15.12.2017 року, та визначала підстави припинення провадження у справі, зокрема, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України є норма викладена в п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (в ред. Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII), за приписами якої господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За змістом частини 3 ст. 271 ГПК України (в ред. Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) у випадку скасування судом апеляційної інстанції, зокрема, ухвали про закриття провадження у справі, справа повертається на розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваної ухвали, як такої що винесена з порушенням норм процесуального права, з направленням справи на розгляд до місцевого господарського суду.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК).

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 277, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Укрзахід Стімекс" на ухвалу господарського суду Волинської області від 24.10.2017 р. у справі №903/441/17 - задоволити.

2. Ухвалу господарського суду Волинської області від 24.10.2017 р. у справі №903/441/17 скасувати.

3. Справу №903/441/17 направити на розгляд до господарського суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складений "13" червня 2018 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Філіпова Т.Л.