КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2018 р. Справа№ 910/23586/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Добрицької В.С.

учасники справи:

позивача Янчук О.С.

відповідача Чабан Д.Ф.

відповідача Подпалов М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2018

у справі №910/23586/17 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" Інститут монокристалів" Національної академії наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА"

про стягнення 418 165,52 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (надалі - Інститут мікроприладів НАН України, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» (надалі - ТОВ «АТА», відповідач) про стягнення збитків у сумі 418 165,52 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2018 у справі №910/23586/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА" на користь Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів" НТК "Інститут монокристалів" Національної академії наук України збитки у розмірі 418165 грн 52 коп., а також 6272 грн 49 коп. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АТА" подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2018 у справі №910/23586/17 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" Інститут монокристалів" Національної академії наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА" про стягнення 418 165,52 грн. Судовий розгляд господарської справи здійснювати в судовому засіданні за участі представників особи, яка подає апеляційну скаргу - Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА".

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи, а також з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що у суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішенні були відсутні підстави для застосування статті 22 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та статті 224 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) до спірних відносин між сторонами.

Крім цього, за доводами скаржника, відповідно до статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про переривання перебігу позовної давності та протиправно застосував положення статті 264 ЦК України при обрахунку позовної давності у даній справі.

В апеляційній скарзі відповідач просив судовий розгляд господарської справи здійснювати в судовому засіданні за участі представників особи, яка подає апеляційну скаргу - ТОВ «АТА».

20.04.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з поданою апеляційною скаргою та просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2018 у справі №910/23586/17 залишити без змін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2018 у справі №910/23586/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2018 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 24.04.2018.

24.04.2018 у розгляді справи оголошено перерву до 15.05.2018.

Судове засідання 15.05.2018 не відбулось у зв'язку з надходженням повідомлення про замінування будівлі суду та проведенням евакуації відвідувачів та працівників Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 15.05.2018 розгляд справи призначено на 31.05.2018.

31.05.2018 у розгляді справи було оголошено перерву до 05.06.2018.

05.06.2018 у розгляді справи оголошено перерву до 12.06.2018.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

08.09.2004 Президією Національної академії наук України прийнято постанову №215 «Про питання діяльності Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України», якою до відання Національної академії наук України віднесено позивача у даній справі. На правах оперативного управління за позивачем закріплене майно та земельні ділянки, що знаходяться на балансі ДП ІМП НТК «Інститут монокристалів» НАН України (п. 5 постанови); визначене місцезнаходження Інституту мікроприладів НАН України за адресою: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3 (п. 6 постанови).

В подальшому було складено Акт про закріплення на правах оперативного управління згідно з даними бухгалтерського обліку будівель, споруд, передавальних пристроїв та обладнання за позивачем.

15.11.2013 здійснено державну реєстрацію права власності за державою Україна в особі Національної академії наук України (форма власності - державна) на нежитлові будівлі, загальною площею 27 218,3 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

20.11.2013 видано Свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно, в якому зазначено про те, що до складових частин об'єкту нерухомого майна державної форми власності належать: лабораторно-виробничий комплекс, загальною площею 19 093,1 кв.м. (літера «Х»); лабораторно-виробничий комплекс, загальною площею 6 178,4 кв.м. (літера «А9»); побутові приміщення, загальною площею 1 946,8 кв.м. (літера «Ф»).

Нежитлові будівлі, загальною площею 27 218,3 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, перебувають на балансі позивача та передані йому в оперативне управління, про що 27.11.2013 внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За твердженням позивача, адміністративно-лабораторний корпус літера «А9» за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, загальною площею 6 178,4 кв.м., який перебуває в оперативному управлінні Інституту мікроприладів НАН України, включає в себе також групу приміщень: №7, загальною площею 16,0 кв.м., №8, загальною площею 47,2 кв.м., №9, загальною площею 2,8 кв.м., №10, загальною площею 22,6 кв.м., що розташовані на першому поверсі одноповерхової прибудови в літері «А9», а також приміщення №15, загальною площею 70,1 кв.м. та приміщення №16, загальною площею 15,2 кв.м., що розташовані на антресолі першого поверху одноповерхової прибудови в літері «А9».

Позивач також зазначає, що згідно з планом поверхів громадського (виробничого) будинку (приміщення) по вул. Північно-Сирецька, 3 (поверх І літ. «А9»), який є додатком до технічного паспорту приміщень, доступ до групи приміщень №№7-10, №15, №16, які перебувають на балансі позивача та передані йому в оперативне управління, здійснюється через групи приміщень №1 та №2, власником яких є відповідач.

Як вбачається із матеріалів справи, до 07.10.2016 відповідач був власником групи приміщень №1 та №2 на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 16.12.2004 (щодо приміщення №2, загальною площею 542,9 кв.м.) та від 10.08.2007 (щодо приміщення №1, загальною площею 875,1 кв.м.).

07.10.2016 відповідачем оформлено право власності на новостворений у результаті реконструкції об'єкт нерухомого майна - групу приміщень №2/11 (в літ. А9), загальною площею 3 386,8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3 (копія інформаційної довідки №70033346 від 07.10.2016 міститься в матеріалах справи).

10.02.2017 відповідач, як власник відповідного об'єкту нерухомого майна, уклав з громадянкою Туреччини Доган Рабіє Договір купівлі-продажу виробничих приміщень №2/11 (в літ. А9), загальною площею 3 386,8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В. та зареєстрований за №774.

Цього ж дня державним реєстратором було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності №18964929, згідно якого виробничі приміщення №2/11 (в літ. А9), загальною площею 3 386,8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, належать Доган Рабіє на підставі Договору купівлі-продажу виробничих приміщень №774 від 10.02.2017.

Спір у даній справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, відповідач без жодних правових підстав використовує приміщення №№7-10, №15, №16, які перебувають у оперативному управлінні позивача, та не сплачує за це жодних коштів, чим завдає позивачу збитки.

Позовні вимоги у даній справі обґрунтовані посиланням на те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому на праві оперативного управління майном, не допускаючи працівників позивача до приміщень №№7-10, №15, №16, перешкоджає доступу до приміщення №1, яке в свою чергу є єдиним приміщенням, через яке існує доступ до сходових маршів головного входу та ліфтів будинку. Крім того, за доводами позивача, відповідач самовільно займає сходи та групи приміщень №№7-10 першого поверху та групи приміщень №15, №16 антресолі першого поверху будинку адміністративно-лабораторного корпусу літ. «А9», загальною площею 173,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3.

До матеріалів справи позивачем надано акти від 24.07.2014, від 10.06.2014, від 18.05.2015 про перешкоджання з боку ТОВ «АТА» роботі інвентаризаційної комісії Інституту мікроприладів НАН України, а саме: про відмову відповідача пропустити уповноважених працівників позивача у справі (інвентаризаційну комісію) до належних позивачеві груп приміщень першого поверху адміністративно-лабораторного корпусу літ. А9: №7, №8, №9, №10 та груп приміщень антресолі першого поверху №15 та №16 для проведення їх інвентаризації.

За доводами позивача, у зв'язку з неправомірним самовільним використанням відповідачем вказаних груп приміщень Інститутом мікроприладів НАН України понесено збитки, оскільки він не мав можливості здати ці приміщення в оренду іншим особам, так як доступ до цих приміщень можливий лише через приміщення №1 та №2, які належали відповідачу до 10.02.2017.

З огляду на наведене, позивачем за даним позовом заявлено до стягнення збитки (упущену вигоду), розраховані за період з 01.12.2013 по 31.01.2017, виходячи із встановленого Методикою розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786. Розрахунок збитків наведений у позовній заяві.

Правовими підставами стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) позивачем визначено положення пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі №910/4521/14 ТОВ «АТА» зобов'язано усунути перешкоди позивачеві у користуванні групами приміщень №7, №8, №9, №10 першого поверху та групами приміщень №15, №16 антресолі першого поверху будинку адміністративно лабораторного корпусу літ. «А9», що знаходиться за адресою: вул. Північно-Сирецька, 3 у м. Києві, загальною площею 173,9 кв.м, шляхом виселення відповідача з вказаної групи приміщень. Таким чином, за висновком місцевого суду, вказаним рішенням суду встановлений факт неправомірного зайняття відповідачем належних позивачеві нежитлових приміщень.

Місцевим господарським судом також встановлено, що 24.03.2017 Господарським судом міста Києва видано наказ №910/4521/14 про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2016, яке набрало законної сили 14.03.2017, а відповідно до Акту державного виконавця від 11.05.2017 (момент вчинення виконавчих дій 11.05.2017) відповідач у приміщенні позивача не знаходився.

За висновком суду першої інстанції, під час розгляду даної справи відповідачем не було надано доказів його відсутності у належній позивачеві групі приміщень раніше 11.05.2017.

Отже, виходячи з доведеності факту зайняття відповідачем належної позивачеві групи нежитлових приміщень у період з 01.12.2013 по 31.01.2017 (період, за який розраховані збитки) і, таким чином, неможливості користування позивачем даними приміщеннями у вказаний період, місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача у справі про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди.

Задовольняючи позовні вимоги та відхиляючи доводи відповідача у справі щодо недоведеності фактичного (реального) понесення позивачем збитків, місцевий суд виходив з того, що збитки у формі упущеної вигоди розраховуються виходячи з розміру фактичного прибутку, що міг бути отриманий особою, якби її право не було порушене.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованим під час визначення розміру збитків застосування Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, оскільки, за висновком суду, саме вказана Методика застосовується під час обрахунку розміру орендної плати, що повинна була б сплачуватися орендарями спірного належного позивачеві майна у той період, у який до вказаного майна був відсутній доступ.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності факту понесення позивачем збитків у вигляді недоотриманих доходів (упущеної вигоди) та наявності підстав для задоволення позову, виходячи із наступного.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Правовими підставами стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) позивачем визначено положення пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частиною першою ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Крім того, застосування до особи такої міри відповідальності як стягнення збитків потребує доведення наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 20.12.2010 у справі № 06/113-38.

Як передбачено пунктом 2 частини другої статті 22 ЦК України, збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

За статтею 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, в розумінні вищенаведених норм, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок по доведенню того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила кредитора одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

При цьому, доведення наявності втраченої вигоди покладається саме на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі №51/250 та постановах Вищого господарського суду України від 28.01.2015 у справі №910/6081/14, від 02.12.2014 у справі №904/618/14, від 14.05.2014 у справі №910/9206/13, від 18.11.2014 у справі №910/1887/14, від 28.04.2014 у справі №48/247, від 15.11.2011 у справі №5016/1233/2011(3/87), від 15.12.2009 у справі №07-05/314.

Звертаючись з позовом у даній справі позивач повинен був довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Разом з тим, зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі №910/4521/14 на яке посилається позивач як на доказ наявності протиправної поведінки відповідача вбачається, що господарський суд у даній справі жодним чином не визначає термін, протягом якого відповідач чинив перешкоди позивачу в користуванні спірними приміщеннями і не вказує про існування таких обставин у період з грудня 2013 року по січень 2017 року, за який позивач просить стягнути збитки.

Інших належних доказів на підтвердження обставин знаходження відповідача у спірних приміщеннях саме з грудня 2013 року по січень 2017 року, тобто протягом усього періоду, за який заявлено вимоги про відшкодування упущеної вигоди, позивачем до матеріалів справи не надано, відтак у встановленому процесуальним законодавством не доведено вказаних обставин.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі №910/4521/14, яким встановлено обов'язок відповідача щодо звільнення спірних приміщень, набрало законної сили лише 14.03.2017 внаслідок винесення Київським апеляційним господарським судом ухвали про припинення апеляційного провадження у даній справі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірними приміщенням у період з грудня 2013 року по січень 2017 року.

Щодо реальності та розміру заявлених позивачем до стягнення збитків в вигляді упущеної вигоди колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги Інститут мікроприладів НАН України про стягнення збитків (упущеної вигоди) базуються лише на розрахунку позивачем можливого прибутку у випадку використання спірних приміщень з урахуванням оціночної вартості одного квадратного метра площі інших приміщень, які ним здавалися в оренду за Договором оренди №74/13 від 16.01.2013, та Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786.

Інших доказів на підтвердження реальної можливості позивача на отримання доходів від користування спірними приміщеннями матеріали справи не містять.

Позивачем не зазначено й про реальні домовленості чи будь-які наміри (пропозиції), що спрямовані на встановлення господарських взаємовідносин з приводу використання спірних приміщень іншими особами. Матеріали справи також не містять доказів пошуку позивачем потенційних орендарів спірних приміщень.

Порядок укладення договорів оренди державного та комунального майна визначений положеннями статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Вказаною нормою зокрема передбачено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону.

Частиною 3 вказаної статті також визначено, що орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Положення вищезгаданої статті також передбачають розміщення орендодавцем в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах оголошення про намір передати майно в оренду, а також проведення конкурсу на право оренди, у випадку надходження кількох заяв на укладення договору оренди.

Разом з тим матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про вчинення Позивачем дій, спрямованих на укладення договору або вчинення дій, передбачених положеннями статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Таким чином, суд апеляційної інстанції розцінює наведені позивачем розрахунки теоретичними, що побудовані на припущеннях можливих очікувань отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дій, які на думку позивача мали місце.

Щодо наведеного позивачем розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди, колегія суддів зазначає, що при здійсненні розрахунку можливого прибутку у разі використання спірних приміщень, позивач для визначення оціночної вартості спірних приміщень керувався оціночною вартістю одного квадратного метра площі інших приміщень, які ним здавалися за Договором оренди №74/13 від 16.01.2013 (міститься в матеріалах справи).

З пункту 1.1 вказаного Договору оренди №74/13 слідує, що вартість майна, що передається за ним в оренду, визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку майна (актом оцінки) від 31.10.2012 і становить за незалежною оцінкою (залишковою вартістю) станом на 31.10.2012 - 567 973,08 грн.

Проте, як вбачається із позовної заяви позовні вимоги заявляються позивачем починаючи із 01.12.2013 по 31.01.2017.

Водночас, відповідно до статті 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

Згідно з абзацом 3 пункту 8 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, незалежна оцінка вартості об'єкта оренди повинна враховувати його місцезнаходження і забезпеченість інженерними мережами. Результати незалежної оцінки є чинними протягом 6 місяців від дати оцінки, якщо інший термін не передбачено у звіті з незалежної оцінки.

За таких умов, використання оціночної вартості одного квадратного метра площі приміщень, які здавалися позивачем за Договором оренди №74/13 від 16.01.2013, для визначення оціночної вартості спірних приміщень є недоцільним, оскільки за умови укладення між позивачем та іншою особою договору оренди спірних приміщень починаючи з 01.12.2013 (день початку перебігу строку стягнення за позовними вимогами) результат незалежної оцінки від 31.10.2012 був би нечинним. Крім того вказана оцінка не може враховувати місцезнаходження і забезпеченість інженерними мережами спірних приміщень, оскільки стосується інших (ніж спірні) приміщень, що здавалися в оренду за вищевказаним договором.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що орендна ставка, визначена додатком №2 до Методики, застосована позивачем при обрахунку розміру річної орендної плати та визнана місцевим судом обґрунтованою, не має жодного взаємозв'язку з можливими умовами використання спірного нерухомого майна за його цільовим призначенням конкретною особою (юридичною, фізичною).

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що наведений позивачем та визнаний місцевим судом обґрунтованим розрахунок суми упущеної вигоди є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами, які б свідчили про реальність отримання доходів саме у визначеному розмірі.

Як вище зазначалося, стаття 22 ЦК України передбачає, що під збитками у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті доходи, які б могли бути реально отримані.

В силу статті 74 ГПК України саме на позивача покладено обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були би ним отримані в разі використання зазначених приміщень, проте реальність (не абстрактність) доходів (вигоди), що могли бути отриманні позивачем за певних умов, ним належними доказами не доведено.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання позивача на те, що листом №161-15/Д від 13.10.2015 він пропонував відповідачеві орендувати його приміщення, як доказ понесення ним збитків у вигляді упущеної вигоди через небажання відповідача орендувати приміщення, що належать інституту.

Так, укладення або неукладення договору оренди щодо тих чи інших приміщень є правом, а не обов'язком відповідача, який є суб'єктом господарювання та вчиняє господарські договори виходячи із економічної доцільності, а тому небажання відповідача орендувати належні позивачеві приміщення не можуть бути свідченням того, що такі дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Такий лист жодним чином не підтверджує реальної можливості отримання позивачем доходу від здачі в оренду належних йому приміщень.

Разом з тим, апеляційним господарськими судами встановлено, що позивач, здійснюючи обрахунок заявлених до стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, виходив лише із можливих очікувань отримання такої вигоди, та не надав належних доказів, які б підтверджували розмір орендної плати, за якою спірні приміщення могли б бути здані в оренду. Крім того, позивачем при визначенні реальності неодержаних доходів не наведено доказів вжиття ним заходів, для їх одержання у розумінні ст. 76 ГПК України, які б підтверджували дані обставини та визначені законом умови.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Інституту мікроприладів НАН України у даній справі про стягнення з ТОВ «АТА» 418 165,52 грн збитків на підставі пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України є необґрунтованими та недоведеними, відтак задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача про застосування до частини позовних вимог строків позовної давності суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Апеляційний господарський суд зазначає, що в позові належить відмовити з підстав його необґрунтованості та недоведеності, а тому наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача не підлягають застосуванню.

За таких обставин, враховуючи усе вищевикладене у сукупності, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2018 у справі №910/23586/17 належить скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2018 у справі №910/23586/17 скасувати повністю та прийняти нове рішення.

3. В позові відмовити повністю.

4. Стягнути з Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" Інститут монокристалів" Національної академії наук України (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3; ідентифікаційний код 14308827) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА" (01004, м. Київ, вул. Басейна, буд. 9, кімн. 3, ідентифікаційний код 25589927) 9408,72 грн судових витрат за розгляд справи апеляційною інстанцією.

5. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/23586/17.

Повний текст постанови складено та підписано 13.06.2018.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов