КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Справа№ 910/21493/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БНХ Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018

у справі №910/21493/17 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БНХ Україна»

до ОСОБА_2

про стягнення 960 549,71 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БНХ Україна» (надалі - ТОВ з ІІ «БНХ Україна») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 960 549,71 грн збитків, завданих господарському товариству його посадовою особою, шляхом укладення з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ксібоне» (надалі - ТОВ «Ксібоне») Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 до Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21493/17 у задоволенні позову ТОВ з ІІ «БНХ Україна» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача при укладенні Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 до Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012, а також наявності причинно-наслідкового зв'язку між його діями та невиконанням ТОВ «Ксібоне» умов вказаного договору та рішення суду у справі №918/1115/14.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ з ІІ «БНХ Україна» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач зазначав, що відповідач, маючи повноваження на укладення Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 до Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012, уклав останню на умовах відстрочення оплати, що не є звичайною практикою у господарській діяльності товариства; вказані дії відповідача є протиправними, суперечать цілям та інтересам товариства, порушили п. 4.1 Статуту товариства, а також завдали останньому значних збитків; судом не було надано мотивованої оцінки вказаним доводам позивача та тому, що протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які завдано позивачеві, - наслідком такої протиправної поведінки, оскільки ОСОБА_2, зловживаючи своїм посадовим становищем, уклав зазначену додаткову угоду з метою передачі майна позивача у власність ТОВ «Ксібоне» без отримання оплати, що не мало на меті здійснення реальної господарської операції та отримання прибутку; вина відповідача полягає в тому, що останній не міг не передбачити, що наслідком поставки товару на умовах відстрочення платежу може бути неотримання позивачем грошових коштів за поставлений товар, та не вжив заходів по забезпеченню виконання зобов'язання з оплати товару зі сторони ТОВ «Ксібоне»; реальність понесених збитків підтверджується рішенням Господарського суду Рівненської області від 01.10.2014 у справі №918/1114/14, постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.03.2016 та довідкою вих. №112 від 15.01.2018 про залишкову суму боргу відповідача; порушення судом норм матеріального права полягає у незастосуванні приписів ч.1 ст. 22, ч. 1 ст. 623 та ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ з ІІ «БНХ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21493/17, встановлено ОСОБА_2 строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що законодавство встановлює презумцію правомірності правочину; ані Додаткова угода №3 від 21.12.2012, ані Генеральний договір поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012 в цілому не визнавались недійсними, а тому не можуть вважатися неправомірно укладеними; вказана додаткова угода №3 укладена на подібних умовах, що й попередньо укладена безпосередньо директором додаткова угода №2; факт безоплатної передачі майна відсутній.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.05.2018 розгляд апеляційної скарги ТОВ з ІІ «БНХ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21493/17 призначено на 21.05.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 у розгляді справи № 910/21493/17 оголошено перерву до 18.06.2018.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21493/17 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до Статуту ТОВ з ІІ «БНХ Україна», затвердженого Протоколом позачергових Загальних зборів учасників №5/12 від 07.12.2012 (надалі - Статут), виконавчим органом товариства є дирекція. Членами дирекції можуть бути особи, з числа учасників, а також особи, які не є учасниками товариства. Склад та кількість членів дирекції визначається загальними зборами учасників товариства. Дирекцію очолює генеральний директор, на якого покладається відповідальність за прийняті дирекцією рішення, і який має відповідні права (п. 11.3.1 Статуту).

Відповідно до п.11.3.4 Статуту генеральний директор має право діяти від імені товариства без окремого доручення у всіх установах, підприємствах і організаціях, із громадянами, як в Україні, так і за її кордонами.

Генеральний директор має право першого підпису на фінансових документах, відкриває (закриває), керує і розпоряджається рахунками товариства в банківських установах (п.11.3.5 Статуту).

Пунктами 11.3.7, 11.3.8 Статуту передбачено, що генеральний директор укладає від імені товариства угоди, у тому числі зовнішньоекономічні; у межах своєї компетенції, визначеної даним статутом і контрактом, укладає договори від імені товариства.

Згідно з п. 4.1 Статуту товариство створюється з метою отримання прибутку шляхом здійснення підприємницької діяльності, дозволеної чинним законодавством України.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі рішення позачергових загальних зборів учасників ТОВ з ІІ «БНХ Україна», оформленого протоколом загальних зборів учасників №1/12 від 30.04.2012, на посаду генерального директора товариства було призначено ОСОБА_3, який перебував на вказаній посаді у період з 15.06.2012 по 07.06.2013 (а.с. 11-12).

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2012 між ТОВ з ІІ «БНХ Україна», в особі генерального директора ОСОБА_3 (у тексті договору - постачальник) та ТОВ «Ксібоне», в особі директора Новицького Сергія Андрійовича (у тексті договору - покупець) було укладено Генеральний договір поставки нафтопродуктів №195/34/12 (надалі - Генеральний договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця (поставити), а покупець зобов'язується прийняти у свою власність й оплатити нафтопродукти (далі - товар) згідно умов договору та відповідних додаткових угод до нього.

Відповідно до п. 1.2. Генерального договору поставка товару відбувається на підставі додаткових угод до цього договору, які підписуються повноважними представниками сторін та є невід'ємною частиною цього договору, в яких сторонами узгоджується найменування та асортимент нафтопродуктів, ціна, кількість, умови поставки, в т.ч. відвантаження товару, умови оплати, інші необхідні умови поставки конкретного погодженого об'єму товару.

21.12.2012 між ТОВ з ІІ «БНХ Україна», в особі виконуючого обов'язки генерального директора ОСОБА_2 та ТОВ «Ксібоне», в особі директора Новицького Сергія Андрійовича, було укладено Додаткову угоду №3 до Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012 (надалі - Додаткова угода №3), відповідно до умов якої постачальник зобов'язався передати у власність покупця бензин автомобільний екологічно поліпшений АИ-92-10 у кількості 298,000 тонн, на загальну суму 4 142 198,81 грн разом з ПДВ (п.1 Додаткової угоди №3).

Пунктом 3 Додаткової угоди №3 встановлено умови оплати товару: покупець зобов'язаний на умовах відстрочки на 30 календарних днів перерахувати кошти в повному обсязі за цією додатковою угодою на поточний рахунок постачальника в термін до 21 січня 2012 року включно.

Згідно з п. 5 Додаткової угоди №3 строк відвантаження товару: по 30 грудня 2012 року, але з врахуванням п. 3 даної додаткової угоди.

На виконання умов Додаткової угоди №3 позивачем було передано ТОВ «Ксібоне» товар, обумовлений зазначеною додатковою угодою, у кількості 298,000 тонн, що підтверджується Актом приймання-передачі товару від 21.12.2012, підписаним зі сторони постачальника виконуючим обов'язки Генерального директора ТОВ з ІІ «БНХ Україна» - ОСОБА_2 (а.с. 26).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з порушенням ТОВ «Ксібоне» умов Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012, у тому числі Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару, останній звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ТОВ «Ксібоне» про стягнення 5 362 856,54 грн заборгованості, з яких 5 175 999,61 грн основного боргу, 120 606,93 грн пені, 66 250 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 01.10.2014 у справі №918/1115/14, вказаний позов ТОВ з ІІ «БНХ Україна» задоволено, стягнуто з ТОВ «Ксібоне» 5 362 856,54 грн заборгованості, з яких 5 175 999,61 грн основного боргу, 120 606,93 грн пені, 66 250 грн 3% річних, а також 73 080 грн судового збору.

Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області було відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 14.10.2014 у справі №918/1115/14.

Постановою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 30.03.2016 позивачеві було повернуто наказ Господарського суду Рівненської області у справі №918/1115/14 у зв'язку із відсутністю майна належного боржнику на праві власності та на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу за виконавчим документом.

У зв'язку з зазначеним, позивач дійшов висновку про неможливість виконання рішення суду щодо стягнення з ТОВ «Ксібоне» боргу та наявності в діях виконуючого обов'язки генерального директора ТОВ з II «БНХ Україна» ОСОБА_2 правопорушення, яким позивачеві завдано реальні збитки на суму 960 549,71 грн (25 % від 3 842 198,81 грн - вартості неоплаченого товару, поставленого відповідно до Додаткової угоди №3).

Вимоги позивача у справі обґрунтовані тим, що ОСОБА_2, зловживаючи своїм посадовим становищем виконуючого обов'язки генерального директора товариства, уклав з ТОВ «Ксібоне» Додаткову угоду №3 на умовах відстрочення платежу, що не мало на меті здійснення реальної господарської операції з оплати поставленого товару та отримання прибутку товариством, чим завдав реальних збитків позивачеві.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України (надалі - ГК України) збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

До складу збитків, згідно статті 225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язань другою стороною.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, місцевий господарський суд правильно зазначив, що для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Як було зазначено вище, відповідно до п.11.3.1. Статуту ТОВ з ІІ «БНХ Україна» виконавчим органом товариства є дирекція, яку очолює генеральний директор.

У період з 15.06.2012 по 07.06.2013 генеральним директором ТОВ з ІІ «БНХ Україна» був ОСОБА_3.

Відповідно до Наказу Генерального директора ТОВ з ІІ «БНХ Україна» №126-А від 19.12.2012 ОСОБА_2, прийнятого на роботу Наказом №1-к від 03.01.2012, було призначено на посаду виконуючого обов'язків Генерального директора товариства на період з 20.12.2012 по 24.12.2012 (а.с. 13-15).

Таким чином, станом на момент укладення Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 виконуючим обов'язків генерального директора товариства був ОСОБА_2, який мав достатній обсяг повноважень для вчинення вказаного правочину.

Частиною 2 статті 89 ГК України визначено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані: діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями; діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства; діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію; бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов'язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов'язків; іншими винними діями посадової особи.

Позивач стверджує, що укладення відповідачем від імені ТОВ з II «БНХ Україна» Додаткової угоди №3 на умовах відстрочення платежу не мало на меті здійснення реальної господарської операції та отримання прибутку, у зв'язку із чим позивачеві було завдано збитки.

При цьому, в обґрунтування протиправності поведінки відповідача, завдання позивачеві збитків та розміру завданих збитків, позивач посилався на п. 4.1 Статуту товариства, згідно якого товариство створюється з метою отримання прибутку; рішення Господарського суду Рівненської області від 01.10.2014 у справі №918/1115/14; постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 30.03.2016 про повернення наказу господарського суду Рівненської області по справі №918/1115/14; баланс товариства за 2012 рік; довідку вих. №112 від 15.01.2018 про залишкову суму боргу відповідача.

Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, надані позивачем докази не підтверджують, зокрема, протиправної поведінки відповідача при укладенні Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 до Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012.

При цьому, доводи позивача про те, що Додаткову угоду №3 не можна вважати звичним правочином, що укладався у господарській діяльності товариства, оскільки в останнього не було практики поставки товару значної вартості контрагентам на умовах відстрочення оплати, колегією суддів відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на те, що такі доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Крім того, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на пункт 6.1 Генерального договору, яким визначено 100% попередню оплату за товар, оскільки у вказаному пункті зазначено, що така оплата здійснюється, якщо інше не передбачено самою додатковою угодою.

Водночас, пунктом 1.2. Генерального договору визначено, що поставка товару відбувається на підставі додаткових угод до цього договору, які підписуються повноважними представниками сторін та є невід'ємною частиною цього договору, в яких сторонами узгоджуються, зокрема, умови оплати та інші необхідні умови поставки конкретного погодженого об'єму товару.

Таким чином, підписання відповідачем Додаткової угоди №3 на умовах відстрочення оплати товару не суперечило умовам Генерального договору, а було здійснено на виконання його положень.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після укладення Додаткової угоди №3, Генеральний директор ТОВ з ІІ «БНХ Україна» ОСОБА_3. звертався до ТОВ «Ксібоне» з листом №2125 від 24.12.2012 про внесення змін до Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 (а.с. 25).

Разом з тим, як правильно зауважив місцевий господарський суд, вказані зміни не стосувалися домовленості сторін щодо відстрочення оплати за поставлений товар строком на 30 календарних днів, у зв'язку з чим наявні підстави вважати, що в подальшому позивачем було погоджено умови Додаткової угоди №3.

Колегією суддів також відхиляються як безпідставні доводи апелянта про те, що ОСОБА_2, зловживаючи своїм посадовим становищем, уклав зазначену додаткову угоду з метою передачі майна позивача у власність ТОВ «Ксібоне» без отримання оплати, що не мало на меті здійснення реальної господарської операції та отримання прибутку.

Так, умовами вказаної додаткової угоди було погоджено поставку товару на умовах оплатності, шляхом перерахування грошових коштів у повному обсязі в сумі 4 142 198,81 грн у строк 30 календарних днів з дати поставки товару.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає, що за порушення договірних зобов'язань, кредитно-розрахункової і податкової дисципліни, вимог до якості продукції та інших правил здійснення господарської діяльності підприємства самостійно несуть відповідальність, передбачену законодавством України. Тобто суб'єкт підприємницької діяльності бере на себе як позитивні, так і негативні наслідки підприємницької діяльності.

Підприємництво об'єктивно пов'язано з деякою невизначеністю і нестійкістю, можливістю неотримання результатів своєї діяльності, що означає неминучість ризику, зокрема, погрозу втрат часу, ресурсів, прибутку аж до імовірності банкрутства.

Таким чином, категорія ризику відноситься до основних системоутворюючих факторів підприємницької діяльності, а тому посилання апелянта на збитковість товариства, пов'язану з невиконанням його контрагентом умов договору, не може свідчити про неправомірні дії відповідача, оскільки останній діяв від імені товариства, яке в свою чергу несе ризик неотримання прибутку.

Доказів того, що відповідач при укладенні Додаткової угоди №3 від 21.12.2012 до Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012 діяв всупереч інтересам і цілям товариства та мав намір нанести йому збитки позивачем не надано.

Відомості щодо оспорення позивачем договору у зв'язку із порушенням при його укладенні відповідачем норм законодавства чи статутних документів в матеріалах справи відсутні.

Позивачем також не доведено суду причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та невиконанням ТОВ «Ксібоне» умов Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012, а також рішення суду у справі №918/1115/14.

Згідно з ч. 2 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме, протиправності дій відповідача при укладенні Додаткової угоди №3 до Генерального договору поставки нафтопродуктів №195/34/12 від 01.11.2012 та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і невиконанням ТОВ «Ксібоне» умов вказаного договору, а також рішення суду у справі №918/1115/14.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позивачем не було надано належних доказів, які б об'єктивно і у визначеному законом порядку підтверджували б його позицію, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача збитків у сумі 960 549,71 грн є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому, враховуючи висновки суду щодо відсутності порушеного права позивача та відмови у задоволенні позову, місцевий господарський суд правомірно залишив без розгляду подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності.

Доводи апелянта про те, що судом не було застосовано приписи ч. 1 ст. 623 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки даною нормою визначений обов'язок відшкодування збитків боржником, завданих порушенням зобов'язання, проте, у відносинах, що виникли між сторонами у даній справі не виникло зобов'язальних правовідносин, а відповідач не є боржником по відношенню до позивача.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста від 06.03.2018 у справі №910/21493/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ з ІІ «БНХ Україна» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БНХ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21493/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі №910/21493/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21493/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.06.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська