ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року Справа № 915/1198/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Величко Т.А., Мишкіної М.А.

при секретарі - Колбасовій О.Ф.

За участю представників:

Від позивача: Овчаренко В.Ю.

Від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторний комплекс "Деренівська купіль"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 року, суддя в І інстанції Алексєєв А.П., повний текст якого було складено 09.02.2018 року в м. Миколаєві

у справі № 915/1198/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторний комплекс" "Деренівська купіль"

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Водний Світ Напої"

про стягнення заборгованості в сумі 138 546,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Санаторний комплекс "Деренівська Купіль" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Водний Світ Напої" про стягнення 89 955,01 грн. основного боргу, а також 24226,99 грн. пені, 20167,33 грн. втрат від інфляції та 4197,52 грн. 3% річних, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору поставки № 52-03/16 від 28.03.2016р. щодо оплати у повному обсязі поставленого у березні та серпні 2016 року товару у встановлений строк.

В обґрунтування пред'явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору поставки № 52-03/16 від 28.03.2016р. прострочив оплату партії товару, отриманого за видатковою накладною № СК00292 від 29.03.2016р. та здійснив часткову оплату партії товару отриманого за видатковою накладною № СК01263 від 26.08.2016р. у розмірі 11 472,59 грн., заборгованість становить 89 955,01 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 9.4 договору - 24 226,99 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 20 167,33 грн. втрат від інфляції і 4 197,52 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

ТОВ "Водний Світ Напої" заперечувало проти позову посилаючись на те, що у даному випадку за умовами договору поставки строк оплати товару визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати і зобов'язання підлягає виконанню з настанням цієї події - реалізації товару. Згідно з довідкою відповідача на підприємстві є товар позивача, який не реалізований на суму 91 777,80 грн., відповідно у відповідача не виникло обов'язку щодо його оплати.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 року у задоволенні позовної заяви відмовлено з мотивів необґрунтованості позовних вимог.

Рішення суду з посиланням на приписи ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 629, ч. 1 ст. 692, ст. 712 ЦК України мотивовано встановленими по справі обставинами, на підставі яких суд дійшов висновку, що сторонами за взаємною згодою було погоджено умову про те, що у покупця продукції - відповідача по справі обов'язок по оплаті продукції настає не у зв'язку з прийняттям товару або товаророзпорядчих документів на нього чи встановленим певним строком, а у зв'язку із виникненням обов'язку по оплаті за відкладальною обставиною - реалізацією продукції. При цьому, реалізація продукції підпадає під визначання терміну відкладальна обставина з огляду на те, що вона (реалізація) залежить не тільки від волі реалізатора продукції, у даному випадку відповідача, а й від волі покупців цієї продукції і тому невідомо настане вона чи ні. Тому, на підставі викладеного суд за відсутності доказів реалізації продукції позовні вимоги про стягнення несплаченої суми вартості за продукцію задовольнити не вправі. Крім того, у зв'язку із тим, що не підлягає задоволенню основна позовна вимога - стягнення боргу за поставлену продукцію, не підлягають задоволенню похідні від неї вимоги щодо стягнення пені, відсотків та втрат від інфляції. Виходячи із того, що позивачем не доведено порушення умов договору відповідачем, а договір укладений сторонами є діючим, суд не має підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ "Санаторний комплекс" "Деренівська купіль" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою позивач посилається на те, що суд неповно дослідив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, а саме: ч. 1 ст. 212, ч.ч. 1, 2 ст. 692, 509, 525, 526, 611 ЦК України, 193, 230 ГК України. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково вважає, що факт реалізації товару покупцем є саме відкладальною обставиною на тій підставі, що залежить виникнення цього факту від волі третьої особи (не сторони зобов'язання), а тому і не відомо, виникне така обставина чи ні. Проте, судом не враховано те, що віднесення договору купівлі-продажу до переліку умовних правочинів абсолютно неприпустимо, оскільки це суперечить самій правовій природі відносин купівлі - продажу, їх безумовному оплатному характеру. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, договором купівлі - продажу може бути передбачено розстрочення платежу, іншого законодавцем не передбачено. Оскільки укладений між сторонами договір не визначає строк оплати товару, то підлягає застосуванню загальне правило, встановлене ч. 1 ст. 692 ЦК України щодо обов'язку покупця оплатити товар в момент отримання. Крім того, поза межами дослідження суду залишилися обставини порушення відповідачем грошових зобов'язань за договором, строків такого порушення та визначення відповідальності за таке порушення.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Водний Світ Напої" заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. При цьому відповідач вказує те, що за умовами договору поставки у разі, якщо протягом дії цього договору покупець не реалізував поставлений товар, він зобов'язаний повернути нереалізований товар постачальнику на його письмову вимогу, і в такому випадку постачальник не має права вимагати оплату за нереалізований товар. Але, позивач з такою вимогою не звертався.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач не скористався наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду. Враховуючи, що частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

З огляду на імперативні приписи даної процесуальної норми, апеляційним судом не приймаються додані відповідачем до свого відзиву на апеляційну скаргу копії листа від 12.09.2017р. та повідомлення про його вручення, оскільки ніщо не заважало останньому подати ці документи суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.03.2016 року між ТОВ "Санаторний комплекс" "Деренівська купіль" (постачальник) та ТОВ "Водний Світ Напої" (покупець) було укладений договір постачання №52-03/16 з протоколом розбіжностей до нього, за умовами п. 1.1 якого відповідно до умов цього договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти і сплатити за продукцію в порядку і на умовах договору в терміни, об'ємах і асортименті, визначених в заявках покупця, прийнятих і погоджених постачальником, згідно цін, вказаних в Специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору асортимент, кількість і ціна кожної партії продукції, що поставляється, узгоджуються сторонами у відповідних заявках і вказуються у відповідних накладних.

Згідно з п. 2.1 договору продукція поставляється за цінами, вказаними в Специфікації (Додаток № 1), що діє на дату заявки. Ціна вказується в накладних і включає вартість як самої продукції, так і упаковки, маркування, податку на додану вартість і витрат на доставку.

Пунктами 3.1 та 3.2 договору визначено, що покупець оплачує за товар в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника, вказаний в договорі, або іншим способом, не забороненим чинним законодавством України - щотижневий розрахунок за реалізовану продукцію. Днем оплати вважається дата списання грошових коштів з розрахункового рахунку покупця.

Відповідно до п. 5.2 договору приймання продукції по кількості, асортименту, якості і товарному виду здійснюється під час її передачі покупцеві разом з видатковою накладною, рахунком-фактурою, документами, що підтверджують якість продукції, іншими необхідними документами.

За умовами п. 8.2.4 договору покупець зобов'язаний сплатити поставлену постачальником продукцію в строк, встановлений п. 3.1 цього договору.

Згідно з п. 8.2.8 договору у разі, якщо протягом дії цього договору, покупець не реалізував поставлений товар, він зобов'язаний повернути нереалізований товар постачальнику на його письмову вимогу. В такому випадку постачальник не має права вимагати оплату за нереалізований товар.

Пунктом 9.4 договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати за продукцію постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент порушення термінів оплати, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 13.1 договору він діє з дати його підписання сторонами по 31.12.2016 року. Закінчення терміну дії і/або розірвання договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов і від виконання узятих на себе зобов'язань.

На виконання своїх зобов'язань за укладеним договором та згідно з специфікацією до нього позивач у березні та у серпні 2016 року поставив, а відповідач прийняв товар - воду питну на загальну суму 185 504,40 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними № СК00292 від 29.03.2016р. на суму 84 076,80 грн., № СК01263 від 26.08.2016р. на суму 101427,60 грн., підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками, і останнім не заперечується.

Наявні у справі вищевказані видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та податкові накладні з квитанціями до них в їх сукупності є належними доказами підтвердження достовірності факту передачі позивачем та отримання відповідачем визначеного товару на загальну суму 185 504,40 грн.

Отже, за встановленими судом на підставі вищезгаданих документів обставинами справи загальна вартість поставленого позивачем відповідачу товару за вищевказаним договором складає 185 504,40 грн.

Поставлений товар відповідач оплатив частково на суму 95549,39 грн., що підтверджується платіжними документами наявними в справі від 29.04.2016р. - від 19.01.2017р. з призначенням платежу «оплата за напої згідно договору № 52-03/16» від 28.03.2016р., а весь інший отриманий товар залишився неоплаченим, у зв'язку з чим в нього утворилася прострочена заборгованість перед позивачем в сумі 89 955,01 грн., що підтверджується обґрунтованим розрахунком обчисленим позивачем.

Отже, заборгованість відповідача за поставлений товар з урахуванням часткової оплати в розмірі 95549,39 грн. станом на момент звернення позивача до господарського суду з даним позовом становить 89 955,01 грн.

Претензією № 130-02 від 04.08.2017р. позивач повідомив відповідача про наявність простроченої заборгованості за договором № 52-03/16 від 28.03.2016р. та виклав вимогу негайно сплатити суму заборгованості за поставлений згідно з вищевказаними накладними товар в розмірі 89 955,01 грн., а також нараховані пеню, проценти річних та інфляційні нарахування. Доказом надходження до відповідача зазначеної претензії є повідомлення відділення поштового зв'язку про вручення рекомендованого поштового відправлення, яке було вручено 11.08.2017р. Проте, відповідач залишив цю претензію без відповіді і задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Предметом даного судового розгляду є вимоги постачальника до покупця про стягнення заборгованості, пені, процентів річних та втрат від інфляції у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання з оплати одержаного товару на підставі договору та видаткових накладних.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд керувався приписами ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 629, ч. 1 ст. 692, ст. 712 ЦК України та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що сторонами за взаємною згодою було погоджено умову про те, що у покупця продукції - відповідача по справі обов'язок по оплаті продукції настає не у зв'язку з прийняттям товару або товаророзпорядчих документів на нього чи встановленим певним строком, а у зв'язку із виникненням обов'язку по оплаті за відкладальною обставиною - реалізацією продукції. При цьому, реалізація продукції підпадає під визначання терміну відкладальна обставина з огляду на те, що вона (реалізація) залежить не тільки від волі реалізатора продукції, у даному випадку відповідача, а й від волі покупців цієї продукції і тому невідомо настане вона чи ні. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що за відсутності доказів реалізації продукції позовні вимоги про стягнення несплаченої суми вартості за продукцію він задовольнити не вправі. У зв'язку із тим, що не підлягає задоволенню основна позовна вимога - стягнення боргу за поставлену продукцію, не підлягають задоволенню похідні від неї вимоги щодо стягнення пені, відсотків та втрат від інфляції. Виходячи із того, що позивачем не доведено порушення умов договору відповідачем, а укладений сторонами договір є діючим, суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками місцевого суду, оскільки вони зроблені без аналізу та врахування всіх даних, що містяться в матеріалах справи, та вимог закону, що регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Дії сторін (передача постачальником товару покупцю за видатковою накладною, прийняття товару покупцем) відповідають змісту правовідносин за договором поставки, який є підставою для виникнення у його сторін прав та обов'язків, визначених цим договором.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За вимогами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зобов'язання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Подія є явищем об'єктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб'єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов'язують виникнення прав і обов'язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов'язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Отже, враховуючи, що передбачена умовами договору поставки № 52-03/16 від 28.03.2016р. оплата поставленого товару за обставин продажу товару відповідачем стосується лише виникнення обов'язку останнього, при цьому ніяким чином не обумовлюючи виникнення відповідного обов'язку позивача з поставки товару, така умова не є відкладальною у розумінні ч.1 ст. 212 ЦК України, а отже розрахунок за поставлений товар, за відсутності конкретного строку оплати отриманого товару в договорі, мав бути здійснений відповідачем за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Згідно з п. 3.1 договору поставки № 52-03/16 від 28.03.2016р., покупець оплачує за товар в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника, вказаний в договорі, або іншим способом, не забороненим чинним законодавством України - щотижневий розрахунок за реалізовану продукцію.

При цьому, пунктом 8.2.8 договору сторони визначили, що у разі, якщо протягом дії цього договору, покупець не реалізував поставлений товар, він зобов'язаний повернути нереалізований товар постачальнику на його письмову вимогу.

Отже, аналіз загального змісту укладеного між сторонами договору свідчить, що його умови не містять ні граничного строку, протягом якого поставлений товар міг би бути реалізований покупцем, ані граничної дати, з настанням якої переданий, втім не реалізований, товар підлягав би поверненню постачальнику.

Тобто, умовами вказаного договору сторони не визначили конкретної дати чи строку, з настанням якого у відповідача виникає обов'язок з оплати товару, що, однак, не свідчить про відсутність обов'язку останнього оплатити отриманий товар, адже, хоча вказані вище пункти договору, і не містять конкретного строку виконання зобов'язання відповідачем щодо оплати поставленого товару, втім, безперечно свідчать про згоду сторін на виконання вказаних дій в момент прийняття товару та товаророзпорядчих документів на нього, враховуючи приписи ч.1 ст.530, ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України.

Таким чином, в контексті пунктів 2.13, 3.2 договору, право постачальника вимагати оплати переданого товару виникає з наступного дня після прийняття товару покупцем.

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень на довідку від 23.11.2017 року про те, що на підприємстві є товар позивача, який нереалізований на суму 91 777,80 грн., оскільки підписана ним одноособово така довідка не є належним доказом у розумінні ст. ст. 76, 78 ГПК України, який міг би підтверджувати цю обставину.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростовуючи факту отримання від позивача товару у визначених кількості та вартості, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв'язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 89 955,01 грн. слід визнати таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач на підставі п. 9.4 договору поставки нарахував відповідачеві 24 226,99 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 4 197,52 грн. 3% річних і 20 167,33 грн. втрат від інфляції.

Статтею 175 ГК Україн6и встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За змістом ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і договір є обов'язковим до виконання.

Невиконання зобов'язання або виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами спірного договору строку виконання грошового зобов'язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені, процентів річних та втрат від інфляції є обґрунтованою.

За результатами перевірки обчислених позивачем розрахунків пені та процентів річних судом апеляційної інстанції встановлено, що вони відповідають умовам укладеного сторонами договору та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, обчислений позивачем розрахунок втрат від інфляції у розмірі 20 167,33 грн. є арифметично не вірним. За проведеним апеляційним судом розрахунком, з урахуванням меж визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання грошового зобов'язання, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, сума згаданих втрат від інфляції становить 20 077,37 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з ст. ст. 123, 129 ГПК України за рахунок відповідача позивачеві підлягають відшкодуванню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2076,85 грн. та за подання і розгляд апеляційної скарги в сумі 3115,28 грн., а всього в сумі 5192,13 грн.

Керуючись ст.ст. 253, 254, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторний комплекс "Деренівська купіль" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 30 січня 2018 року у справі № 915/1198/17 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Водний Світ Напої" (54028, м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 9, код 36881115) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторний комплекс "Деренівська купіль" (89442, Закарпатська область, Ужгородський район, с. Нижнє Солотвино, 150-к, код 01597841) 89955,01 грн. основного боргу, 24226,99 грн. пені, 20 077,37 грн. втрат від інфляції, 4197,52 грн. 3% річних та 5 192,13 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 19.06.2018р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Мишкіна М.А.