РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.06.2018Справа № 910/2082/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Хирів-Рент-Інвест»
доДержавної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції
провизнання договору недійсним
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:Гречуха А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хирів-Рент-Інвест» (надалі - «Товариство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (надалі - «Служба») про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами договір про закупівлю за державні кошти №23Р від 20.05.2016 є недійсним, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства України, а саме вказаний договір укладено на несправедливих та дискримінаційних умовах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.03.2018.

27.03.2018 представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на недоведеність позивачем яким саме нормам суперечить спірний договір, та яким чином він порушує інтереси позивача, держави чи суспільства.

Також 27.03.2018 представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про зловживання позивачем процесуальними правами, в якій відповідач вказував на те, що подання даного позову є затягуванням розгляду справи іншого суду про стягнення з Товариства заборгованості за спірним договором.

Розглянувши подану заяву суд не встановив наявності підстав для застосування до позивача заходів процесуального примусу, передбачених приписами ст. 131 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 28.03.2018 судом оголошувалась перерва на 07.05.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.06.2018.

Судове засідання 04.06.2018 не відбулося, у зв'язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 справу призначено для розгляду по суті на 18.06.2018.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, 18.06.2018 подав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав повністю, розгляд справи просив здійснювати за його відсутності у зв'язку з хворобою.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Частиною 4 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.05.2016 між Товариством (виконавець) та Службою (замовник) був укладений договір про закупівлю за державні кошти №23Р (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого позивач зобов'язався у 2016 році надати послуги, щодо здійснення за ДКПП 016:2010 код 74.90.2 послуги професійні, технічні та комерційні, інші, н.в.і.у.85312500-4, послуги з психологічної реабілітації постраждалих учасників антитерористичної операції, згідно із специфікацією, що зазначена у додатку № 1 до цього договору у порядку, встановленому цим договором, а відповідач зобов'язався оплатити вказані послуги, у порядку, за цінами та у строки, встановлені цим договором.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що виконавець зобов'язується провадити надання послуг відповідно до умов своєї пропозиції конкурсних торгів, в тому числі щодо обов'язкового здійснення визначених документацією конкурсних торгів заходів з психологічної реабілітації.

За змістом п. 4.4 Договору виконавець протягом 30 календарних днів з дня надходження кошів як попередньої оплати, затверджує їх використання, надаючи замовнику акт приймання-передачі наданих послуг. У випадку нездійснення попередньої оплати акт складається щомісячно до 2 числа наступного місяця.

Відповідно до п. 4.5 Договору у випадку якщо виконавець надасть замовнику послуги на суму, яка є меншою від суми попередньої оплати, виконавець разом з поданням замовнику акту зобов'язаний повернути невикористані кошти на рахунок замовника, але не пізніше строку попередньої оплати.

Згідно п. 6.2.1 Договору за прострочення виконавцем повернення суми коштів відповідно до п. 4.5 та п. 4.8 цього договору з останнього стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

За скасування надання послуг, вчинених виконавцем незалежно від наявності його вини з останнього стягується штраф в розмірі 30% від загальної вартості ненаданих послуг (п. 6.2.2 Договору).

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем законності Договору.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що такий договір є несправедливим, оскільки надання послуг безпосередньо залежить від налагодженої співпраці з структурними підрозділами з питань соціального захисту населення в частині організації направлення учасників антитерористичної операції, а управління структурними підрозділами відповідно до Закону України від 17.03.2011 р. «Про центральні органи виконавчої влади» покладено на центральні органи виконавчої влади, і тому процес налагодженої співпраці залежить не лише від виконавця, який до п. 5.35 договору зобов'язаний забезпечити налагоджену співпрацю.

Крім того, позивач посилається на те, що замовник відповідно до п. 6.5 спірного договору не несе відповідальність за несвоєчасну оплату послуг, у разі затримки бюджетного фінансування та затримки перерахування коштів відповідним органом Державної казначейської служби України, що створює жорстокі обов'язки для виконавця та є обмеженням його прав.

Також позивач вказує, що укладаючи Договір він як виконавець опинився у ситуації, за якої був змушений підписати договір на умовах, визначених державним замовленням.

Слід звернути увагу, що відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У пункті 3 ч.1 ст.3, ст.6 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Суд відзначає, що Договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі.

Таким чином, підписавши Договір без застережень, позивач фактично погодився зі всіма його умовами, в тому числі й тими, які на його думу, є несправедливими та дискримінаційними.

Більш того, визначення поняття «несправедливі умови договору» як таких, що всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», проте приписи цього Закону підлягають застосуванню виключно до споживача як фізичної особи, що, з огляду на суб'єктний склад сторін оскаржуваного договору унеможливлює застосування згаданих положень до спірних правовідносин.

Укладання договору на викладених у ньому умовах власним вільним вибором позивача, який погодився підписати договір, посилання позивача на несправедливість умов договору, фізичну неможливість виконання деяких з його положень, дисбаланс на користь відповідача у договорі між правами, зобов'язаннями та санкціями, які можуть бути покладені на сторін, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані обставинами та матеріалами справи.

Також суд відзначає, що фактично у поданій позовній заяві позивач вказує на те, що деякі пункти договору (зокрема, п. 4.5, 4.8, 6.2.2, 6.5) ставлять його у дискримінаційне та невигідне становище, тобто, по суті Товариство оскаржує дійсність окремих пунктів Договору, а не його вцілому.

При цьому, відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Не приймаються судом до уваги посилання позивача у позовній заяві на ч. 2 ст. 31 Господарського кодексу України, згідно якої дискримінація суб'єктів господарювання не допускається з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Господарського кодексу України дискримінацією суб'єктів господарювання органами влади у цьому Кодексі визнається:

заборона створення нових підприємств чи інших організаційних форм господарювання в будь-якій сфері господарської діяльності, а також встановлення обмежень на здійснення окремих видів господарської діяльності або виробництво певних видів товарів з метою обмеження конкуренції;

примушування суб'єктів господарювання до пріоритетного укладання договорів, першочергової реалізації товарів певним споживачам або до вступу в господарські організації та інші об'єднання;

прийняття рішень про централізований розподіл товарів, який призводить до монопольного становища на ринку;

встановлення заборони на реалізацію товарів з одного регіону України в інший;

надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших суб'єктів господарювання, що призводить до монополізації ринку певного товару;

обмеження прав суб'єктів господарювання щодо придбання та реалізації товарів;

встановлення заборон чи обмежень стосовно окремих суб'єктів господарювання або груп підприємців.

Тобто, в даному випадку вказана стаття забороняє органам влади, виконуючи свої управлінські функції та реалізуючи надані законом повноваження, вчиняти дії, спрямовані на дискримінацію певних суб'єктів господарювання.

В той же час, суд відзначає, що між сторонами у даній справі на підставі Договору виникли саме господарські (цивільні) відносини, які відповідно до частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, що регулюються актами цивільного законодавства України.

Таким чином, укладаючи Договір відповідач діяв не як суб'єкт владних повноважень, а як суб'єкт господарювання, що спростовує твердження позивача про можливість дискримінації його відповідачем шляхом примушування до укладення договору на завідомо несправедливих та невигідних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Суд відзначає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним, а тому підстави для задоволення позову Товариства відсутні.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Хирів-Рент-Інвест» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.06.2018.

Суддя В.П. Босий