УХВАЛА

м. Київ

19.06.2018Справа № 910/23277/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Професійного фінансування"

до Фізичної особи-підприємця Шухніна Антона Сергійовича

про стягнення 3 622 453,66 грн., -

За розглядом скарги Фізичної особи-підприємця Шухніна Антона Сергійовича

на рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача: не з'явились;

від відповідача (скаржника): Любимова О.В. (адвокат за ордером серії КС № 187628 від 18.06.2018р.);

від органу ДВС: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Банк Професійного фінансування" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Шухніна Антона Сергійовича (відповідач) 3 622 453,66 грн. за Кредитним договором №44/кл/2013 від 06.09.2013р., з яких заборгованість по поверненню кредитних коштів - 2 800 000,00 грн., заборгованість за поточними відсотками - 31 298,70 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 558 838,33 грн., сума пені за неповернення відсотків - 121 975,23 грн., сума 3% річних за неповернення відсотків - 6 648,16 грн. та сума інфляційних втрат за неповернення відсотків - 103 693,24 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. (повне рішення складено 17.12.2015р.) у справі №910/23277/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Банк Професійного фінансування" задоволено в повному обсязі та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 2 800 000,00 грн., суму заборгованості за нарахованими поточним відсотками в розмірі 31 298,70 грн., суму заборгованості по нарахованим простроченим відсоткам в розмірі 558 838,33 грн., суму пені за неповернення відсотків в розмірі 121 975,23 грн., суму 3% річних за неповернення відсотків в розмірі 6 648,16 грн., суму інфляційних втрат за неповернення відсотків в розмірі 103 693,24 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

18.01.2016р. Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ на виконання вказаного судового рішення.

04.06.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Фізичної особи-підприємця Шухніна Антона Сергійовича на рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в якій скаржник просить суд визнати неправомірною постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення виконавчого збору від 23.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457, зобов'язати орган виконання судових рішень скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 23.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457, визнати неправомірною бездіяльність органу виконання судових рішень, яка полягає у не знятті арешту, накладеного на все майно боржника відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457, зобов'язати орган виконання судових рішень зняти арешт, накладений на все майно боржника відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457. Крім того, відповідач просить суд поновити строк на звернення до суду з даною скаргою.

Скарга відповідача мотивована тим, що постанова органу державної виконавчої служби про стягнення виконавчого збору від 23.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457 є незаконною, оскільки підставою для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, проте у даному виконавчому провадженні державним виконавцем заходи примусового виконання рішення не вживались. У частині вимог що стосуються арешту майна, скаржник вказує на те, що оскільки виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у даній справі закінчено та скасування постанови про стягнення виконавчого збору зумовлює обов'язок державного виконавця зняти арешт, накладений на все майно боржника та вчинення усіх передбачених законом дій щодо закінчення виконавчого провадження. Крім того, відповідач просить суд поновити строк на звернення до суду з даною скаргою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2018р. поновлено Фізичній особі-підприємцю Шухніну Антону Сергійовичу строк для подання скарги на рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у справі №910/23277/15 та призначено скаргу до розгляду на 19.06.2018р.

При цьому, вказаною ухвалою, зокрема, скаржнику запропоновано у строк до п'яти днів з дня її вручення, але не пізніше 18.06.2018р. надати суду матеріали виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду від 18.01.2016р. у даній справі, а іншим учасникам справи - надати відповідні пояснення (заперечення) на скаргу.

14.06.2018р. (у встановлений судом строк) до суду від позивача надійшло пояснення на скаргу відповідача, в яких позивач вказує на те, що ним було відступлено право вимоги за Кредитним договором щодо боржника ОСОБА_4, що підтверджується Договором №1 від 25.10.2017р., доданим до пояснення та відсутність на даний час заборгованості відповідача перед банком.

В судове засідання 19.06.2018р. представники позивача та органу ДВС не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином та їх неявка відповідно до ст. 342 ГПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

19.06.2018р. відповідачем подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України залишено без розгляду як таке, що подане після закінчення встановленого судом строку за відсутності мотивованого клопотання про поновлення такого строку, про що судом оголошенj ухвала, яка занесена до протоколу судового засідання від 19.06.2018р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на наступне.

Відповідно ст. 124 Конституції України та ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату видачі наказу суду та відкриття виконавчого провадження).

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (стаття 116 ГПК України в редакції станом на дату видачі наказу суду та відкриття виконавчого провадження).

15.12.2017р. набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, відповідно до ч. 1 ст. 327 якого виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату винесення постанови державним виконавцем про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" № 14 від 26.12.03р. стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Згідно положень Закону України "Про виконавче провадження" юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону (стаття 19 закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ст. 25 закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

За приписами ст. 27 закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Наданими відповідачем матеріалами підтверджується винесення державним виконавцем 15.02.2016р. постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №50145457.

У відповідності до ч. ч. 1, 4 ст. 28 закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Як вбачається з матеріалів справи 23.02.2016р. державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 23.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457.

Разом з тим, 23.06.2016р. органом виконання судових рішень винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку з тим, що державним виконавцем вчинено всі дії щодо виявлення належного боржнику майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості та встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Таким чином, з названої вище постанови органу державної виконавчої служби вбачається вчинення останнім передбачених законом заходів щодо примусового виконання судового рішення у даній справі, а скаржником не надано суду доказів протилежного.

Водночас суду не надано боржником доказів того, що рішення суду ним було виконано у строк, передбачений ч. 2 ст. 25 закону України "Про виконавче провадження".

При цьому, як було зазначено судом вище за приписами ч. 1 ст. 28 закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

З 05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі по тексту - Закон від 02.06.2016 № 1404-VІІІ).

Відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме "виконавчих дій", а не "виконавчого провадження".

Враховуючи Прикінцеві та Перехідні положення Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, положення попереднього Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV застосовується не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV. Кожна виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у своїй постанові від 15.02.2018р. у справі № 910/1587/13.

Водночас, суд визнає безпідставним посилання відповідача у своїй скарзі на постанову суду касаційної інстанції у справі № 910/1587/13, оскільки у названій справі постанова про стягнення виконавчого збору була винесена виконавцем 04.11.2016, тобто вже в період дії Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову повинен вчиняти таку дію відповідно до Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, натомість у даному випадку постанова про стягнення виконавчого збору від 23.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457 винесена в порядку Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV.

Суд також не приймає при розгляді даної скарги посилань відповідача на постанови Верховного суду України у справі № 3-217гс14 від 28.01.2015р. та № 21-5597а15 від 15.11.2016р., оскільки при їх винесенні суд касаційної інстанції керувався попередньою редакцією закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV, натомість станом на час пред'явлення виконавчого документу у даній справі стягувачем та відкриття виконавчого провадження діяла редакція закону України "Про виконавче провадження", ч. 1 ст. 28 якого було передбачено, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 6 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 11 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, за наявними у справі матеріалами виконавчого провадження, судом при розгляді даної скарги судом встановлено правомірність дій державного виконавця щодо винесення ним постанови про стягнення виконавчого збору від 23.02.2016р. у виконавчому провадженні № 50145457.

Щодо стосуються вимог скаржника про визнання неправомірною бездіяльності органу виконання судових рішень, яка полягає у не знятті арешту та зобов'язання останнього зняти такий арешт, суд відзначає наступне.

Згідно ст. 57 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2016р. (тобто при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження) державним виконавцем на підставі заяви стягувача винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №50145457 у межах суми стягнення 3 622 453,66 грн.

Таким чином, дії державного виконавця узгоджуються з положеннями закону України "Про виконавче провадження" у редакції станом на час винесення названих вище постанов.

З матеріалів справи вбачається винесення постанови від 06.04.2018р. про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу № 50145457 від 23.06.2016р.

Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються норми Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (у чинній редакції) виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" (у чинній редакції) арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

22.05.2018р. органом виконання судових рішень на підставі п. 13 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (у чинній редакції) виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у даній справі закінчено.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" (у чинній редакції) у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Посилання боржника на ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" (у чинній редакції) щодо неможливості винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору є також безпідставними, оскільки по-перше, винесення постанови про стягнення виконавчого збору відбулося значно раніше аніж закінчення виконавчого провадження (23.02.2016р.) згідно редакції Закону України "Про виконавче провадження" (станом на дату відкриття виконавчого провадження), по-друге, згідно ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" (у чинній редакції) арешт не може бути знято у випадку нестягнення виконавчого збору.

З урахуванням викладеного, за відсутністю в матеріалах справи матеріалів виконавчого провадження, суд не може дійти обґрунтованого висновку про порушення органом ДВС прав боржника як сторони виконавчого провадження у зв'язку зі здійсненням виконавчих дій з примусового виконання судового рішення у даній справі, натомість при розгляді даної скарги судом встановлено правомірність дій державного виконавця при вчиненні ним відповідних виконавчих дій.

Відповідно до п. 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Скаржником у встановленому законом порядку не доведено суду порушення державним виконавцем його прав як сторони виконавчого провадження.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням викладеного, вимоги скаржника є необґрунтованими належним чином, а тому в задоволенні скарги Фізичної особи-підприємця Шухніна Антона Сергійовича на рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 234, 339 - 343 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні скарги Фізичної особи-підприємця Шухніна Антона Сергійовича на рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у справі №910/23277/15 відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 22.06.2018р.

Суддя Морозов С.М.