РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.06.2018Справа №906/1043/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Князьков В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка», смт. Романів, Романівський район, Житомирська обл.

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Апекс», м. Київ

про стягнення 1 024 571,52 грн., -

За участю представників:

від позивача: Леонов Ю.М.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Романівська Райагропромтехніка» звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Апекс-Банк» про стягнення 1 024 571,52 грн.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 30.11.2017, яку залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.01.2018, постановлено направити позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка» за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі виконавчого напису нотаріуса №328 від 20.05.2014, який в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню, було реалізоване належне позивачу заставне майно, у зв'язку з чим позивач посилається на заподіяння йому збитків внаслідок неправомірних дій відповідача на суму 658 710,00 грн., а також вказує на наявність підстав для нарахування інфляційних втрат в сумі 313 182,77 грн. та 3% річних в сумі 52 678,75 грн.

Як встановлено судом, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.12.2017 (після подання позову) було проведено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи - відповідача, та станом на 12.02.2018 найменуванням останнього є Приватне акціонерне товариство «Фінансова компанія «Апекс».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.12.2018 суддею Князьковим В.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1043/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка» до Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Апекс-Банк» про стягнення 1 024 571,52 грн. Підготовче засідання у справі призначено на 14.03.2018.

У судовому засіданні 14.03.2018, у зв'язку з неявкою представника відповідача, судом відкладено підготовче судове засідання на 28.03.2018.

28.03.2018 позивачем подано до суду повідомлення щодо зміни відповідачем адреси місцезнаходження юридичної особи.

28.03.2018 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 25.04.2018 з метою належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.05.2018.

У судовому засіданні 23.05.2018, у зв'язку з неявкою представника відповідача та відсутністю про належне повідомлення останнього, розгляд справи відкладено на 06.06.2018.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судові засідання 14.03.2018, 28.03.2018, 25.04.2018, 23.05.2018 та 06.06.2018 не з'явився, відзив на позовну заяву не надав. При цьому, за висновками суду, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи судом, виходячи з наступного.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 13.02.2018, ухвали про виклик у судове засідання від 14.03.2018, 28.03.2018, 23.05.2018, а також ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 25.04.2018 були направлені судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01014, м. Київ, вул. Печерська, буд.2/16, а в подальшому: 01010 м. Київ, провулок Хрестовий, будинок 6.

Однак, конверти із вказаними вище ухвалами було повернуто до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Також, як вбачається з отриманих судом витягів з офіційного веб-сайту Державного підприємства «Укрпошта», поштові відправлення №112 та №169 не були вручені відповідачу, про що вказано: «невдала спроба вручення (не вручене під час доставки): інші причини».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення копії судового рішення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Судом враховано, що саме відповідач оскаржував ухвалу Господарського суду Житомирської області від 30.11.2017 про направлення даної позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка» за підсудністю до Господарського суду міста Києва, а відтак останній був обізнаний про наявність у провадженні суду даної справи.

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 13.02.2018 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «Романівська райагропромтехніка» (заставодавець) та Публічним акціонерним товариством «Апекс-Банк» (заставодержатель) було укладено договір застави (далі - Договір застави), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. та зареєстрований за №1734.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави в порядку та на умовах, визначених Договором застави, заставодавець передає, а заставодержатель приймає в заставу належні заставодавцю основні засоби в якості забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОТУРЕ-АГРО» (боржник) за кредитним договором №ЮКЛ/220312/1 від 22.03.2012 (далі - Кредитний договір), укладеним між заставодержателем та боржником, зі всіма можливим змінами та доповненням до нього, включаючи також, ті що можуть бути укладені сторонами в майбутньому, щодо вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачене умовами Кредитного договору, сплати процентів та/або комісії у розмірі, строки, в порядку та на умовах передбачених Кредитним договором, сплати неустойки (штрафу, пені) у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором, відшкодування збитків та витрат, іншої заборгованості, що можуть виникнути у заставодержателя в зв'язку з укладенням та виконанням Кредитного договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору застави зміст та розмір основного зобов'язання, забезпеченого заставою, строк і порядок його виконання боржником полягає у наступному: а) боржник зобов'язаний повернути кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування 30000000 грн. в строк до 20.03.2013 включно у відповідності до умов Кредитного договору; б) боржник зобов'язаний сплачувати щомісяця проценти за користування грошовими коштами в розмірі 23 % річних, а з 01.06.2012 у розмірі 23 % річних або 24 % річних в залежності від виконання умов Кредитного договору у порядку та строки, що визначені Кредитним договором; в) боржник зобов'язаний сплачувати комісії за надання та управління кредитом, інші комісії у відповідності до умов Кредитного договору; г) боржник зобов'язаний у разі порушення Кредитного договору сплатити неустойку, штраф, пеню в строки, у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором; д) боржник зобов'язаний відшкодовувати збитки та витрати, іншу заборгованість, що можуть виникнути у іпотекодержателя в зв'язку з укладенням та виконанням Кредитного договору; е) інші права та обов'язки, які випливають з Кредитного договору.

В пункті 1.3 Договору застави наведено перелік основних засобів заставодавця, загальною балансовою вартістю 683 189,95 грн., що є предметом застави за цим договором, а саме: резервуар 10 куб. м, - 4 шт.; резервуар 25 куб. м. - 4 шт.; резервуар 50 куб. м. - 7 шт.; резервуар 75 куб. м. - 13 шт.; резервуар 200 куб. м. - 8 шт.; насос АСУ-ЛЗ - 1 шт.; насос АСВК-80 - 1 шт.; мотопомпа - 1 шт.; площадка бетонна - 1 шт.; електромережа - 1 шт.; високовольтна лінія - 1 шт.; бензоколонка - 1 шт.; бензоколонка - 1 шт.

Відповідно до п. 1.4 Договору застави за згодою сторін предмет застави оцінюється в сумі 683 189,95 грн. без урахування ПДВ.

Згідно з п. 5.1 Договору застави заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання (неналежного виконання) заставодавцем та/або боржником умов Кредитного договору та умов цього договору.

Пунктом 6.1 Договору застави визначено, що сторони цього договору дійшли до згоди про можливість звернення стягнення на предмет застави у невиконання будь-яких зобов'язань, шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься в цьому розділі.

Відповідно до п. 6.3 Договору застави заставодержатель має право на власний розсуд обрати будь-який із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет застави:

а) передачу рухомого майна, що є предметом застави, у власність заставодержателю в рахунок виконання забезпеченого зобов'язання;

б) продаж заставодержателем предмету застави третій особі-покупцю шляхом укладання договору купівлі-продажу від імені заставодавця. Договір купівлі-продажу є правовою підставою для набуття покупцем права власності на предмет застави;

в) іншим способом передбаченим чинним законодавством.

В подальшому, 05.03.2013 між заставодавцем та заставодержателем було укладено Договір №1 про внесення змін та доповнень до Договору застави, яким сторони внесли зміни в підпункти а) та б) пункту 1.2 Договору застави та виклали їх в наступній редакції:

а) боржник зобов'язаний повернути кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування 45 000 000 грн. в строк до 03.03.2014 включно у відповідності до умов Кредитного договору;

б) боржник зобов'язаний сплачувати щомісяця проценти за користування грошовими коштами в розмірі 23% річних, а з 01.06.2012 р. у розмірі 23% або 24% річних, а з 05.03.2013 у розмірі 25% річних або 26% річних, в залежності від виконання умов Кредитного договору у порядку та строки, що визначені Кредитним договором.

20.05.2014 відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванова П.Ю. з заявою про вчинення виконавчого напису на Договорі застави на загальну суму 52 584 198,63 грн.

20.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. вчинено виконавчий напис (зареєстровано в реєстрі за №238), яким запропоновано звернути стягнення на основні засоби вказані в п. 1.3 Договору застави (а. с. 25-26).

Актом державного виконавця №237/1 від 19.03.2015 про проведені електронні торги підтверджується, що предмет Договору застави - основні засоби, а саме: резервуар 10 куб. м, - 4 шт.; резервуар 25 куб. м. - 4 шт.; резервуар 50 куб. м. - 7 шт.; резервуар 75 куб. м. - 13 шт.; резервуар 200 куб. м. - 8 шт.; насос АСУ-ЛЗ - 1 шт.; насос АСВК-80 - 1 шт.; мотопомпа - 1 шт.; площадка бетонна - 1 шт.; електромережа - 1 шт.; високовольтна лінія - 1 шт.; бензоколонка - 1 шт.; бензоколонка - 1 шт., були реалізовані на торгах на користь ОСОБА_5 за ціною продажу 658 710,00 грн.

Постановою державного виконавця від 06.04.2015 виконавчий документ - виконавчий напис №238, виданий 20.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. повернуто стягувачеві - Публічному акціонерному товариству «Апекс-Банк».

В подальшому, рішенням Господарського суд міста Києва від 07.12.2016 у справі №910/30481/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017, частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка», визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №238, виданий 20.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Спір у даній справі виник у зв'язку з твердженнями позивача про заподіяння відповідачем збитків Публічному акціонерному товариству «Романівська Райагропромтехніка» в розмірі вартості втраченого рухомого майна в сумі 658 710,00 грн. внаслідок звернення стягнення на майно, що є предметом застави, на підставі виконавчого напису, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини.

Господарський суд звертає увагу позивача, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона вважає, що її права були порушені, та нею понесені збитки, вона повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач в обґрунтування наявності факту заподіяння йому збитків внаслідок неправомірних дій відповідача посилається на обставини реалізації рухомого майна - основних засобів на електронних торгах, які були проведені державним виконавцем при виконанні виконавчого напису, який в подальшому визнано судом таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Підпунктами 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» від 29.06.1999 № 1172 (в редакції на дату вчинення оспорюваного виконавчого напису) передбачено, що для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 04.03.2015 у справі № 6-27цс15, від 11.03.2015 у справі № 6-141цс14, від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17.

Так, у рішенні Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 у справі №910/30481/15, яке набрало законної сили, встановлено, що на момент вчинення спірного виконавчого напису в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва знаходилась цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Апекс-Банк» до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», Публічного акціонерного товариства «Романівська райагропромтехніка» про стягнення заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на іпотечне та заставне майно, а таким чином вимоги банку не можна назвати безспірними. Відтак, з аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що суд може захистити порушене право, зокрема, шляхом визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Київський апеляційний господарський суд у постанові від 20.06.2017 у вказаній справі також зазначив, що за наявності в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Апекс-Банк» до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», Публічного акціонерного товариства «Романівська райагропромтехніка» про стягнення заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на іпотечне та заставне майно, тому числі і на те, на яке було звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріуса, відповідач звернувся за отриманням виконавчого напису. Отже, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису існував спір про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на іпотечне/заставне майно, а тому вимоги відповідача - кредитора Публічного акціонерного товариства «Апекс-Банк» на час вчинення виконавчого напису нотаріуса не можуть вважатись безспірними.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, ті обставини, що виконавчий напис №238 від 20.05.2014 було вчинено, коли у провадженні суду перебував спір щодо розміру заборгованості, а відтак заборгованість не була безспірною, є встановленими в межах справи №910/30481/15 та не підлягають доказуванню в межах даної справи.

При цьому, за висновками суду, дії відповідача щодо звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису на договорі застави не можуть вважатися правомірними, оскільки при поданні такої заяви відповідач був обізнаний про існування судового спору (саме за його позовом) щодо заявленої заборгованості. Відтак, відповідачу, який звернувся з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва, було відомо, що всупереч вимогам статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» заборгованість не була безспірною.

За таких обставин, господарський суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність в діях відповідача неправомірної поведінки та вини останнього.

З приводу причинно-наслідкового зв'язку між заподіяними збитками та діями відповідача господарський суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що саме внаслідок пред'явлення відповідачем виконавчого напису (який в подальшому визнано судом таким, що не підлягає виконанню) до державної виконавчої служби рухоме майно - основні засоби, належні позивачу, були реалізовані на електронних торгах та перейшли у власність іншої особи.

При цьому, господарський суд зауважує, що з огляду на презумпцію правомірності правочину відсутні підстави для витребування відчуженого майна - предмета застави від нового набувача, а тому обґрунтованими є твердження позивача про те, що майно вибуло з його володіння безповоротно, а заподіяні збитки є реальними.

Також судом встановлено, що згідно з постановою державного виконавця від 06.04.2015 про повернення виконавчого документа стягувачеві грошові кошти в сумі 658 710,00 грн., отримані за результатами електронних торгів від 17.02.2015, були розподілені державним виконавцем наступним чином: 179,54 грн. перераховано як витрати на проведення виконавчих дій, 62 559,50 грн. - в рахунок сплати виконавчого збору, а 563 35,46 грн. - на рахунок стягувача. Одночасно з цим, в матеріалах справи відсутнє судове рішення, яким було б стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за Кредитним договором.

При визначенні розміру заявлених збитків судом встановлено, що згідно зі змістом постанови державного виконавця від 06.04.2016 про повернення виконавчого документа стягувачеві вартість реалізованого майна позивача було визначено у звіті про оцінку майна, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група», відповідно до якого ринкова вартість рухомого майна (основних засобів) становить 658 710,00 грн. без ПДВ. На електронних торгах майно було відчужено за стартовою ціною в сумі 658 710,00 грн., що підтверджується актом державного виконавця №237/1 від 19.03.2015 про проведені електронні торги.

Таким чином, враховуючи наведене, судом було встановлено наявність усіх чотирьох елементів складено цивільного правопорушення, у зв'язку з чим правомірними є вимоги позивача про стягнення з відповідача заподіяних збитків в сумі 658 710,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наведеною нормою передбачено правові наслідки порушення грошових зобов'язань, які існували між сторонами до ухвалення рішення суду.

Грошовим, за змістом статей 524, 533, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Тобто грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Водночас обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із відшкодуванням збитків, а тому відповідні позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду підтверджуються правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 16.04.2108 у справі №910/13057/16 та від 12.03.2018 у справі №910/13704/16.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка» та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Апекс» суми збитків в розмірі 658 710,00 грн.

Інша частина вимог (про стягнення 3% річних в сумі 52 678,75 грн. та інфляційних втрат в сумі 313 182,77 грн.) не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 9 880,65 грн. Судовий збір в сумі 5 487,95 грн. (за розгляд позовних вимог, які залишено без задоволення) залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка» до Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Апекс» про стягнення 1 024 571,52 грн. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Апекс» (01010, м. Київ, пров. Хрестовий, буд. 6; ідентифікаційний код 36482677) на користь Публічного акціонерного товариства «Романівська Райагропромтехніка» (13001, Житомирська обл., Романівський район, смт. Романів, вул. Леніна, буд. 18; ідентифікаційний код 00903699) суму збитків в розмірі 658 710 (шістсот п'ятдесят вісім тисяч сімсот десять) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 9 880 (дев'ять тисяч вісімсот вісімдесят) грн. 65 коп.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 52 678,75 грн. та інфляційних втрат в сумі 313 182,77 грн. - відмовити.

4. Судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви, в сумі 5 487,95 грн. залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.06.2018.

Суддя В.В. Князьков