ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/4202/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Головея В.М.
секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників справи:
від Міністерства оборони України - Добров Ю.І. за довіреністю;
від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району - Турченко О.В. за довіреністю;
від Кабінету Міністрів України - Ківало Л.В. за довіреністю;
від прокуратури Гончаренко А.О. за посвідченням;
від ВАТ ім.Калініна - Гусаров О.Л. за довіреністю;
Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2018р., проголошене о 17:07:41 суддею Волковим Р.В. у м. Одесі, повний текст якого складено 16.02.2018р.
у справі №916/4202/14
за позовом заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та в особі Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району
до 1. Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області;
2. Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна;
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
1) Кабінету Міністрів України;
2) Оперативного командування "Південь"
про визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ
У жовтні 2014 заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області та Відкритого акціонерного товариства ім.Калініна, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі №б/н від 28.12.2007 р. та витребувати у Відкритого акціонерного товариства ім.Калініна та повернути Міністерству оборони України зі складанням акту прийому-передачі земельну ділянку передану Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області площею 885 га та вартістю 16 388 992,44 грн. за договором оренди №б/н від 28.12.2007 р.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що 28.12.2007 р. між Тарутинською РДА та ВАТ ім.Калініна укладено договір оренди землі, загальною площею 885 га, відповідно до умов якого на підставі розпорядження голови Тарутинської райдержадміністрації № 398/А-2007 від 28.12.2007 р. була передана в оренду ВАТ ім.Калініна земельна ділянка загальною площею 885 га строком на 49 років. На думку прокурора, вказаний договір суперечить приписам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим є недійсним, оскільки постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р. скасовані розпорядження Тарутинської РДА Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону від 05.05.2005 р. та п.1 Розпорядження від 14.12.2005 р. №386/А-2005 Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями як такі, що не відповідають вимогам закону. Зазначеними розпорядженнями Тарутинської РДА припинено право користування земельною ділянкою площею 23253,17 га, яка була надана в користування військовій частині НОМЕР_1 для організації загальновійськового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради, та переведено її до остаточного вирішення земельних суперечок в землі запасу Веселодолинської сільської ради, а незаконно вилучена земельна ділянка в подальшому була надана в оренду фізичним та юридичним особам (в тому числі ВАТ ім.Калініна). Також прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка знаходиться на обліку Білгород-Дністровської КЕЧ району, тобто Тарутинська РДА, укладаючи спірний договір оренди землі і не маючи жодних повноважень на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою загальною площею 885 га, розпорядилась самовільно і незаконно землями оборони, всупереч вимогам Закону України Про оренду землі та Земельного кодексу України. Будь-які дозволи щодо передачі земельних ділянок загальновійськового полігону суб`єктам господарювання, у тому числі і ВАТ ім.Калініна, ані Міністерством оборони України, ані Білгород-Дністровською КЕЧ району не надавались.
Рішенням господарського суду Одеської області від 01.03.2017 р. позов задоволено повністю, визнано недійсним договір оренди землі № б/н від 28.12.2007 року - об`єкт оренди - земельна ділянка загальною площею 885,00 га, укладений Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області з ВАТ ім.Калініна. Витребувано у ВАТ ім.Калініна та повернуто Міністерству оборони України зі складенням акту прийому - передачі, земельну ділянку, передану Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області площею 885,00 га вартістю 16 388 992,44 грн. за договором оренди № б/н від 28.12.2007 року.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 рішення господарського суду Одеської області від 01.03.2017 року у справі №916/4202/14 скасовано, в позові заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області та відкритого акціонерного товариства ім. Калініна про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2017 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 та рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2017 у справі №916/4202/14 Господарського суду Одеської області скасовано, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.
Рішенням господарського суду Одеської області від 06.02.2018 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що передача земель наданих для потреб оборони, здійснюється місцевим органом влади за умови отримання згоди Міністра оборони України, однак жодних доказів та підтвердження надання такої згоди, як і доказів на підтвердження відмови Міністерства оборони України від спірних ділянок земель оборони, зокрема про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, за рахунок земель якого передано в оренду земельну ділянку за договором, а також рішення щодо відчуження спірної земельної ділянки Кабінетом Міністрів України суду надано не було, що свідчить про те, що Міністерство оборони України не надавало згоди на передачу спірних земельних ділянок, а отже право користування цими ділянками залишається за ним. Враховуючи вказане вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області перевищила свої повноваження, приймаючи рішення про передання земельних ділянок із земель Тарутинського загальновійськового полігону як земель оборони.
Разом з цим, із посиланням на приписи чинного законодавства, яке регулює застосування судом строків позовної давності, господарським судом Одеської області зазначено, що у матеріалах справи містяться докази, що вперше Міністерство оборони України дізналося про порушення своїх прав, направивши лист за вих. №150 від 01.07.2008 року та отримавши відповідь на нього у листі за вих. №01/01-17/728 від 15.07.2008 року, направленим Тарутинською державною адміністрацією Одеської області 16.07.2008 року.
Таким чином, суд першої інстанції вважає, що перебіг строку позовної давності щодо визнання недійсним договору оренди від 28.12.2007 року, який укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та ВАТ Калініна, починається з 16.07.2008 року. В той же час, Міністерство оборони України звернулося з позовом до відповідачів тільки 15.10.2014 року. На підставі наведеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивач, Міністерство оборони України, пропустив 3-х річний строк звернення до суду.
З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, однак у зв`язку із поданням позову після спливу строку позовної давності та у зв`язку з ненаведенням жодних причин поважності пропуску такого строку, у задоволення позову слід відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності.
Не погодившись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернувся заступник військового прокурора Південного регіону України з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Одеської області від 06.02.2018 у справі №916/4202/14 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Так посилаючись на приписи ч.1 ст. 261 ЦК України апелянт зазначає, що із долучених до матеріалів справи копій листів Тарутинської РДА від 15.07.2008 №01/01-17/728, від 26.01.2009 №01/10-80 з додатками, адресованих начальнику Південного територіального КЕУ та начальнику юридичної служби Південного оперативного командування, не вбачається того, що Міністерству оборони України було відомо про порушення своїх прав у зв`язку з наданням Тарутинською РДА земельної ділянки в оренду ВАТ ім. Калініна.
Апелянт вважає, що є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що повідомлення Південного оперативного командування про наявність оскаржуваного договору оренди землі є фактично повідомленням Міністерства оборони України про порушення його прав, оскільки Міністерство оборони України, Білгород-Дністровська КЕЧ району, Південне оперативне командування, Південне територіальне КЕУ є окремими юридичними особами.
Відтак, на думку апелянта, інформування Південного оперативного командування та Південного територіального КЕУ про факт укладення оскаржуваного договору оренди землі не свідчить про обізнаність Міністерства оборони України про порушення своїх прав на землі Тарутинського загальновійськового полігону, а тому суд дійшов висновку про пропуск Міністерством оборони України строку позовної давності з порушенням вимог ст.ст. 80, 261 ЦК України.
За твердженням апелянта, суд першої інстанції під час нового розгляду справи не встановив, коли саме позивачам стало відомо про порушення своїх прав. Водночас, як стверджує скаржник, під час розгляду судами справи прокурор та позивачі неодноразово зазначали, що підставою для звернення до суду із позовом про визнання недійсним вказаного договору оренди землі та повернення земельної ділянки є скасування Одеським апеляційним адміністративним судом розпорядження Тарутинської РДА «Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону» № 101/А-2005 від 05.05.2005 та п. 1 розпорядження «Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями» №368/А-2005 від 14.12.2005 (постанова від 14.06.2012 у справі № 2-а-3436/08/1570).
Скаржник також відзначає, що відповідачем під час розгляду адміністративної справи заперечувалася належність земель, які зокрема орендує ВАТ ім. Калініна, до земель полігону, а тому ані прокурор, ані позивачі до ухвалення рішення у справі №2-а/3436/08/1570 не мали можливості довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З урахуванням наведеного, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив прокурору в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки Міністерство оборони України, Білгород-Дністровська КЕЧ району не були сторонами оспорюваного договору та довідались про порушення свого права лише після ухвалення 14.06.2012 Одеським апеляційним адміністративним судом рішення у справі № 2-а/3436/08/1570.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Південного регіону України на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2018року у справі №916/4202/14, колегією суддів у складі головуючого судді Разюк Г.П., суддів Головея В.М., Діброви Г.І.
Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XІ Перехідні положення ГПК України, підпунктів 2.3.17, 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному господарському суді призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/4202/14 у зв`язку із перебуванням головуючого судді Разюк Г.П. у відпустці.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2018 р. для розгляду апеляційної скарги заступника військового прокурора Південного регіону України на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2018року у справі №916/4202/14 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Головея В.М., Діброви Г.І.
Розпорядженням В.о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду від 12.04.2018 р. №464 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/4202/14 у зв`язку із перебуванням судді Діброви Г.І. у відрядженні.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2018 р. для розгляду апеляційної скарги заступника військового прокурора Південного регіону України на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2018 року у справі №916/4202/14 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Головея В.М.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 12.04.2018 апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2018 року у справі №916/4202/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.05.2018 колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Головея В.М.
12.04.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району в якому остання підтримує апеляційну скаргу, просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняте нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Так, позивач зазначає, що позов подано прокурором в межах визначеного законом строку позовної давності, а тому суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин строки позовної давності.
16.04.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшли пояснення на апеляційну скаргу від Міністерства оборони України в яких останнє просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Так, позивач відзначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні дійшов помилкового висновку про пропуск саме Міністерством оборони України строку позовної давності та не встановив, коли саме позивачам стало відомо про порушення їх прав. Позивач зазначає, що про порушене право він дізнався після винесення 14.06.2012 Одеським апеляційним адміністративним судом постанови у справі №2-а-3436/08/1570 та до ухвалення даного рішення позивачі не мали можливості довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На підставі наведеного позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
08.05.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ВАТ ім. Калініна в якому останнє зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано строки позовної давності, оскільки право на позов виникло у позивача саме з моменту отримання відомостей про використання спірної земельної ділянки ВАТ ім. Калініна, а не з моменту набрання чинності рішення у справі №2-а-3436/08/1570. Разом з цим, відповідач не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог. Так, на думку відповідача, місцевим господарським судом не враховано того, що Міністерство оборони України не може бути позивачем у спорі за вимогою про витребування земельної ділянки з незаконного володіння ВАТ ім. Калініна, оскільки спірна земельна ділянка не перебуває в оперативному управлінні будь-якої військової частини, військового навчального закладу, тощо, отже відсутня особа, право оперативного управління спірного земельною ділянкою якої захищається згідно ч.3 ст.137 ГК України, відповідно до положень, встановлених для захисту права власності, зокрема, за правилом ст. 387 ЦК України. За твердженням відповідача, саме така правова позиція застосована Верховним Судом в постанові від 22.02.2018 по справі №910/23965/16. На думку відповідача, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність належних доказів наявності прав Міністерства оборони України на спірну ділянку, визнавши вказану обставину встановленою, а тому, оскаржуване судове рішення в частині висновку щодо обґрунтованості позовних вимог є помилковим.
Відповідачем також зазначено, що у відповідності до ч.1 ст.257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, апеляційна скарга подана через господарський суд Одеської області.
Також з посиланням на приписи п.1 ч.1 ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» відповідач зазначає, що до апеляційної скарги не додано доказів наявності повноважень на її підписання у заступника Р.Немашкало, а саме обставин передбачених ч.3 ст.11 Закону України «Про прокуратуру».
Крім того, на думку відповідача, додане до апеляційної скарги заступника прокурора платіжне доручення №69 від 13.02.2018 не може бути визнано в якості доказу сплати судового збору, оскільки платником зазначено особу, яка не подавала апеляційну скаргу, а саме Білгород-Дністровську квартирно-експлуатаційну частину району.
11.05.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшли пояснення на апеляційну скаргу від Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області. В означених поясненнях відповідач посилається на постанову Верховного суду від 22.02.2018 у справі №910/23965/16 та просить оскаржуване судове рішення скасувати в повному обсязі, а у задоволенні позову відмовити.
14.05.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано пояснення на апеляційну скаргу від Кабінету Міністрів України в яких останній зазначає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню в повному обсязі. Третя особа вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про пропуск позивачами строку позовної давності, оскільки не встановив коли саме позивачам стало відомо про порушення їх прав.
У судовому засідання від 14.05.2018 оголошувалась перерва до 30.05.2018. Присутніх у судовому засіданні учасників справи про оголошення перерви повідомлено під розписку, учасників справи, які не з`явились, повідомлено ухвалою.
29.05.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшли пояснення від Військового прокурора Південного регіону України в яких останній просить задовольнити апеляційну скаргу та позов прокурора у повному обсязі. Так прокурор зазначає, що судами вищих інстанції встановлено, що Кабінет Міністрів України є власником, а Міністерство оборони України користувачем спірної земельної ділянки, а тому враховуючи положення п.3 ч.1 ст.388 ЦК України Міністерство оборони України та Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району мають право на витребування спірної земельної ділянки від ВАТ ім. Калініна. Також прокурор зазначає, що посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі №910/23965/16 не можуть бути застосовані у справі №916/4202/14, оскільки означеною постановою Верховний Суд повернув справу на новий розгляд з метою з`ясування питання щодо прав позивачів на земельну ділянку, однак у справі №916/4202/14 це питання не потребує доказуванню у зв`язку із наявністю преюдиціальних судових рішень. Крім того прокурор зазначає, що твердження відповідача про порушення порядку подання апеляційної скарги прокурора не відповідають положенням пп.17.5. п.1 Перехідних положень ГПК України. До того ж, за твердженням прокурора, доводи відповідача про відсутність у заступника військового прокурора регіону права на подання апеляційної скарги в господарській справі не відповідають положенням ч.3 ст.24 Закону України «Про прокуратуру», а твердженням відповідача про відсутність належних доказів сплати судового збору не відповідають п.2 ч.3 ст.258 ГПК України, оскільки останньою не передбачено обов`язку сплати судового збору саме прокурором.
30.05.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано клопотання про відкладення справи від ВАТ ім. Калініна у якому останній просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із участю представника у іншому судовому процесі.
У судовому засіданні від 30.05.2018 представники учасників справи, які з`явились у судове засідання заперечували проти задоволення даного клопотання.
Колегією суддів клопотання ВАТ ім. Калініна про відкладення справи розглянуто та відхилено, у зв`язку із відсутністю визначених ст.ст. 202, 216 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи.
У судовому засідання від 30.05.2018 оголошувалась перерва до 11.06.2018. Присутніх у судовому засіданні учасників справи про оголошення перерви повідомлено під розписку, учасників справи, які не з`явились, повідомлено ухвалою.
У судовому засіданні від 11.06.2018 р. прокурор та представники Міністерства оборони України, Кабінету Міністрів України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району надали пояснення згідно з якими підтримують апеляційну скаргу прокурора, просять її задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник ВАТ ім. Калініна надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника військового прокурора Південного регіону України підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 р. № 2002/063 „Об отводе 20000 гектаров земли на территории Бородинского, Тарутинского и Саратского районов, Измаильской области для организации окружного артполигона ОДВО, що затверджена розпорядженням Раднаркому СРСР від 19.01.1946 р. № 742рс, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі (в межах, визначених у схемі, що додавалась). При цьому Ізмаїльський облвиконком було зобов`язано після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000 га землі, встановити межі земельної ділянки що відводиться в натурі (т.1, а.с. 94-96).
Постановою Ізмаїльського обласного виконавчого комітету та бюро обкому №53/9-ОП від 12.02.1946 року затверджений перелік організаційних заходів, необхідних для здійснення в натурі передачі земель Одеському військовому округу та переселення у зв`язку з цим селянських господарств (т.1, а.с. 97-98).
Рішенням засідання Ізмаїльського обласного виконкому №7 Об утверждении акта областной комиссии по передаче земель под артилерийский полигон Одесскому Военному Округу від 10.06.1946 року затверджено акт обласної комісії від 10.06.1946 року про передачу земельної ділянки площею 23600 га під навчальний артилерійський полігон Одеського військового округу (т.1, а.с. 99).
При цьому, 10.06.1946 р. обласною комісією по передачі земель Одеському військовому округу, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946р. №53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО площею 23600 га. Так, вказаним актом було підтверджено факт відведення земельної ділянки на площі 23600 га в натурі за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів. При цьому, в акті від 10.06.1946р. зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим, фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акта (т.1, а.с. 100).
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.
У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.
Так, колегія суддів відзначає, що в провадженні господарського суду Одеської області перебувала справа № 916/876/13 за позовом Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Кабінет Міністрів України та Південне оперативне командування, до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіса", Публічне акціонерне товариство "Імені Чапаєва", Фермерське господарство "Таврія-К", Фермерське господарство "Колос-2006", Товариство з обмеженою відповідальністю "Мазур-ЮГ", Відкрите акціонерне товариство Імені Калініна, Приватне підприємство "Фетіца", Приватне підприємство "Роман", Одеська обласна державна адміністрація, про визнання недійсним розпорядження.
Рішенням господарського суду Одеської області від 30.09.2015р. по справі №916/876/13, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р. та постановою Вищого господарського суду України 23.03.2016р., було визнано недійсним розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007 р. "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ "Тіса", ВАТ "Імені Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ ім. Калініна, ПП "Фетіца", ПП "Роман" земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради".
Вказаним рішенням місцевого господарського суду були встановлені наступні обставини, які мають значення для даної справи.
Так, наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. №15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування" та наказом Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. №67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування" згідно з директиви Міністерства оборони України від 29.01.2004 року №115/1/01 та директиви командувача військами Південного оперативного командування від 04.02.2004 р. №6/1/017 сплановано розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування. З метою своєчасного та якісного проведення організаційного заходу по розформуванню було наказано Військову частину НОМЕР_1 розформувати до 30.06.2004 року, а правонаступником військової частини НОМЕР_1 вважати військову частину НОМЕР_2 .
Разом з тим наказом командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. №401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки" встановлено, що земельні ділянки полігонів, що тимчасово не використовуються і придатні для сінокосіння, випасу скота та посіву сільськогосподарських культур, необхідно передати у тимчасове користування військовим радгоспам Південного оперативного командування: Військовому радгоспу „Чорноморський всі землі військового полігону „Тарутинський в кількості 23944га. Взаєморозрахунки по спільній обробці землі за договором між в/ч НОМЕР_1 та комерційними структурами за 2003-2004 роки здійснити через військовий радгосп „Чорноморський.
Згідно акту прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військової частини НОМЕР_1 військовому радгоспу „Чорноморський від 26.08.2004 року вказаному радгоспу були передані землі площею 23944 га.
Відповідно до листа Заступника командувача військ Південного оперативного командування з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. №31/1/282 у зв`язку з тим, що наказ командувача військ Південного оперативного командування від 11.03.2004 року №401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки втратив чинність, та крім того, у військовому радгоспу „Чорноморський відсутні правовстановлюючі документи на всю земельну ділянку полігону, всі укладені договори на земельні ділянки, які раніше закріплювались за сторонніми землекористувачами (військова частина НОМЕР_1 , Південна регіональна організація ТВМР ЗС України) вважаються недійсними.
Разом з тим в рішенні Тарутинської районної ради Одеської області „Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону від 05.05.2005 року №206-IV зазначено, що у відповідності до абзацу першого пункту 6 розділу Х Земельного кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2002 року, усі юридичні особи, які мають у постійному користування земельні ділянки, повинні були у встановленому порядку здійснити переоформлення права власності або права оренди на них до 01.01.2005 року, однак за 2002-2004 року ця процедура землекористувачами проведене не була, що підтверджує бездіяльність Міністерства оборони України щодо оформлення правоустановчих документів (в першу чергу державного акта) на право постійного користування землею полігону. До того ж всупереч вимогам статті 4 Закону України „Про використання земель оборони Міністерство оборони України в особі командувача військами Південного оперативного командування самостійно змінювало цільове призначення земель полігону і здійснювало надання в користування або в оренду земель полігону без погодження з органами місцевого самоврядування і органами виконавчої влади, зокрема військовому радгоспу „Чорноморський, Південній регіональній раді військових мисливців та рибалок Збройних сил України та іншим особам. Це підтверджується також актом прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військового радгоспу „Чорноморський до ДП „Укроборонпостачальник площею 23,9 тис. га, затвердженого 19.01.2005 року. Також районною радою зазначено, що згідно з директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 року № 115/1/01 військову частину НОМЕР_1 , за якою були закріплені землі Тарутинського полігону, розформовано, у зв`язку з чим територія полігону для проведення військових навчальних заходів з цього часу не використовуватиметься зовсім. Так, вказаним рішенням райрада запропоновувала Тарутинській райдержадміністрації розглянути питання щодо припинення користування земельною ділянкою загальновійськового полігону площею 23944 га військовою частиною НОМЕР_1 та іншими землекористувачами, звернутись до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України та Одеської обласної державної адміністрації з клопотанням щодо сприяння у приведенні землекористування у відповідність до норм чинного законодавства, а також у ліквідації Тарутинського загальновійськового полігону та зміні цільового призначення його земель.
Розпорядженням голови Тарутинської райдержадміністрації №398/А-2007 від 28.12.2007 р. „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ „Тіса, ВАТ „Чапаєва , ФГ „Таврія-К, ФТ „Колос-2006, ТОВ „Мазур-ЮГ, ВАТ „Калініна, ПП „Фетіца, ЧП „Роман земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради, зокрема, передано ВАТ Калініна земельну ділянку площею 885,00 га в довгострокову оренду строком на 30 (тридцять) років; зобов`язано керівника ВАТ Калініна ( ОСОБА_1 ) укласти договір оренди з районною державною адміністрацією.
На підставі зазначеного розпорядження, 28 грудня 2007 р. між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області (Орендодавець) та ВАТ „Калініна був укладений договір оренди землі, згідно до умов якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 885,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Веселодолинської сільської ради за межами населеного пункту. Договір укладено строком на 30 років і діє до 01.08.2037 р. (т.1, а.с. 22-24).
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р., яка набула законної сили, визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п. 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями" (т.1, а.с. 16-19).
В означеній постанові Одеський апеляційний адміністративний суд, зазначив, оскільки чинне на той час законодавство (Земельний кодекс УРСР 1992 року) не визначало момент, з якого особа набувала право землекористування, право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946р. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право. Але, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності, як Земельний кодекс УРСР 1970 р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Поряд з цим апеляційний адміністративний суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави непереоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.
У зв`язку із викладеним та на підставі статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту за Міністерством оборони України залишається право постійного користування, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування. Тому виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Одночасно суд зазначив, що всупереч частини 5 статті 116, статті 149 Земельного кодексу України рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, а згода Міністром оборони України на її вилучення не надавалася.
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції прокурор зазначив, що укладання спірного договору оренди землі, предметом якого є земельна ділянка державної власності, яка перебуває на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧР, що підтверджується індивідуальною карткою №95 обліку земельної ділянки №92, та використання їх ВАТ „Калініна у власній господарській діяльності, порушує права та законні інтереси позивача, оскільки уповноваженими державними органами не надавалась згода на відчуження земель оборони, у зв`язку з чим, такий договір підлягає визнанню недійсними, а земельна ділянка поверненню Міністерству оборони України.
Вказані обставини стали підставою звернення прокуратури з відповідним позовом.
Тарутинська РДА Одеської області та ВАТ „Калініна вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того Тарутинська РДА Одеської області наполягає на пропуску прокурором та позивачами строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, однак у зв`язку із поданням позову після спливу строку позовної давності у задоволенні позову відмовив.
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з наступних підстав.
За положеннями ст. 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Згідно зі ст. 3 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, п. 102 ч. 4 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Положення про Міністерство оборони України від 26 листопада 2014 р. № 671 військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо відчуження військового майна та здійснює в установленому законом порядку його відчуження або передачу.
Приписами ст. 4 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України встановлено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.
За положеннями ст. 6 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України
Відповідно до ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил від 28 грудня 2000 р. № 1919 встановлено, що повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.
В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Статтею 1 Закону України Про використання земель оборони передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Згідно зі ст. 14 Закону України Про збройні Сили України Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 16.09.2015 у справі №926/1017/14.
Судова колегія зазначає, що передані Тарутинською РДА Одеської області на користь ВАТ «Калініна» за оскаржуваним договором оренди землі відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності, знаходяться в управлінні Міністерства оборони України та закріплені за відповідним військовим формуванням на праві постійного користування.
Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Підстави припинення права користування земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України, відповідно до якої, такими підставами, зокрема є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.
За приписами частин 3 та 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України).
Приймаючи до уваги вищевикладені положення чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що передача ВАТ «Калініна» в оренду спірної земельної ділянки, віднесеної до земель оборони, могла здійснюватись лише за умови належного припинення права користування цією землею попереднього користувача.
При цьому, п. п. 44, 45 „Положення Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 р. №483, врегульовано, що за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Враховуючи вищевказане, судова колегія приходить до висновку, що передача земель, наданих для потреб оборони, здійснюється місцевим органам влади за умови отримання згоди Міністра оборони України.
Разом з цим, апеляційний господарський суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів та підтвердження надання такої згоди, а також доказів на підтвердження відмови Міністерства оборони України від земель оборони, що розташовані у Тарутинському районі Одеської області, зокрема, про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, за рахунок земель якого передано в оренду земельну ділянку за оспорюваним договором оренди, а також рішення щодо відчуження спірної земельної ділянки Кабінетом Міністрів України.
Відтак, Міністерство оборони України не надавало згоди на передачу спірної земельної ділянки, а, отже, право користування землями Тарутинського загальновійськового полігону залишається за Міністерством оборони України.
Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає, що спірні договори оренди землі були укладені із порушенням вимог чинного законодавства, так як уповноваженими державними органами не було надано згоди на їх відчуження або надання у користування, у зв`язку з чим позовні вимоги прокурора про визнання недійсними договорів оренди землі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
За положеннями ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.При цьому, на застосуванні реституції має право наполягати виключно сторона правочину.
В той же час, відповідно ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Таким чином, земельні ділянки, що були передані Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за спірним договором оренди в користування ВАТ «Калініна», підлягають витребуванню від останнього та поверненню державі в особі Міністерства оборони України.
Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими.
Разом з цим, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачами строку позовної давності та відмовою у позові з цих підстав у зв`язку із наступним.
За положеннями статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відтак, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить правильність обчислення строку позовної давності, та, як наслідок, можливість захисту такого права.
Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, Одеський апеляційним господарський суд виходить з наступного. Позбавлення Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області позивачів права постійного користування землями колишнього загальновійськового полігону, та подальше їх передання в оренду суб`єктам підприємництва, стало підставою для застосування з боку як прокурора, так і позивачів, низки правових заходів, спрямованих на відновлення таких прав, які об`єднані однією спільною метою відновлення порушеного права на землю державної власності.
В рамках вжиття з боку прокурора в інтересах Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району заходів на відновлення порушеного права останніх і було подано адміністративний позов, за результатами розгляду якого Одеським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову від 14.06.2012 р. по справі №2-а-3436/08/1570. Наступним етапом відновлення порушених прав позивачів стало звернення прокурора до господарського суду із окремими позовними заявами до орендарів, яким було передано в оренду землі загальновійськового полігону.
Викладене, а саме вжиття з боку прокурора заходів, які спрямовані на досягнення одного результату відновлення порушених прав позивачів, свідчить про необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, оскільки предмет позову у межах справи №2а-3436/08/1570 є лише частиною вимог, заявлених у справі №916/4202/14, які за своєю направленістю об`єднані однією спільною метою відновлення прав на землі державної власності.
Приймаючи оскаржуване судове рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вперше Міністерство оборони України дізналося про порушення своїх прав 16.07.2008 року, що підтверджується листом за вих. № 150 від 01.07.2008 року та відповіддю на нього за вих. №01/01-17/728 від 15.07.2008 року, направленою Тарутинською державною адміністрацією Одеської області 16.07.2008 року
Так відповідно до листа №150 від 01.07.2008 року, який підписаний начальником юридичної служби Південного оперативного командування Яковенко І.М., заявник просив надати інформацію щодо орендарів земельних ділянок, які використовувалися військовим радгоспом «Чорноморський» та копії цих договорів. Даний лист будо адресовано прокурору Тарутинського району та Голові Тарутинської райдержадміністрації (т.2, а.с. 61).
У відповідь на даний лист В.о. голови Тарутинської райдержадміністрації листом № 01/01-17/728 від 15.07.2008 року надав інформацію щодо орендарів земельних ділянок земель запасу на території Веселодолинської сільської ради станом на 01.07.2008 року. Даний лист скерований начальнику юридичної служби Південного оперативного командування, начальнику Південного територіального КЕУ Південного оперативного командування та начальнику відділу нагляду за додержанням законів військовими формуваннями військової прокуратури Південного регіону України (т.2. а.с. 62).
Крім того, як зазначено судом першої інстанції, листом № 01/10-80 від 26.01.2009 року (а.с. 66 т.2) Тарутинська державна адміністрація Одеської області також повідомила начальника південного територіального КЕУ Південного оперативного командування та начальника юридичної служби Південного оперативного командування про необхідність надання інформації щодо загальної площі землекористування земель оборони і також надала в якості додатків копію інформації щодо землекористувачів (а.с. 68 т.2) та копію договорів оренди, в тому числі договір б/н від 28.12.2007 року, який укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та ВАТ Калініна (а.с. 68 т.2). Даний лист був відправлений на адресу Південного КЕУ та Южного оперативного командування 26.01.2009 року відповідно до опису вкладення (а.с. 67 т.2).
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що повідомлення одного з структурних підрозділів Міністерства оборони України, а саме Південного оперативного командування, яке входить до структури Сухопутних військ Збройних Сил України, є фактично повідомленням Міністерства оборони України, а тому, вперше Міністерство оборони України дізналося про порушення своїх прав, направивши лист за вих. № 150 від 01.07.2008 року та отримавши відповідь на нього у листі за вих. №01/01-17/728 від 15.07.2008 року, направленим Тарутинською державною адміністрацією Одеської області 16.07.2008 року.
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Статтею 80 ЦК України визначено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Так Міністерство оборони України, Білгород-Дністровська КЕЧ району, Південне оперативне командування, Південне територіальне КЕУ є зареєстрованими у встановленому законом порядку окремими юридичними особами, а тому інформування Південного оперативного командування про орендаря спірної земельної ділянки не може свідчити про обізнаність Міністерства оборони України про порушене право.
Судова колегія також вважає необґрунтованими посилання Тарутинської районної державної адміністрації на те, що представник Міністерства оборони України приймав участь у розгляді адміністративним судом справи №2а-3436/08/1570 та був обізнаний про наявність спірних договорів, оскільки скаржником не надано доказів того, що оспорювані правочини залучались адміністративним судом до матеріалів справи та представник Міністерства оборони України був з ними ознайомлений.
Таким чином колегія суддів помилковим висновок суду першої інстанції щодо застосування до заявлених позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності, оскільки після прийняття зазначеної постанови апеляційним адміністративним судом, строк позовної давності, на підставі частини 3 статті 264 ЦК України, розпочався спочатку з дати винесення цієї постанови, тобто з 14.06.2012, при цьому позовну заяву подано 15.10.2014 тобто у межах встановленого загального строку позовної давності.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою у судовому рішенні від 22.03.2018 у справі № 5017/2972/2012.
Судова колегія не приймає до уваги посилання відповідачів на постанову Верховного суду від 22.02.2018 у справі №910/23965/16, оскільки проаналізувавши зміст даного рішення, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що предмет та підстави позову в означені справі є відмінними від тих, що заявлені у справі №916/4202/14.
Не є обґрунтованими й посилання відповідача ВАТ ім. Калініна на те, що у відповідності до ч.1 ст.257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, апеляційна скарга подана через господарський суд Одеської області.
Так пп.17.5. п.17 Перехідних положень ГПК України визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Оскільки станом на час подання апеляційної скарги заступника військового прокурора Південного регіону України у справі №916/4202/14 Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система не функціонувала, скаржником вірно подано апеляційну скаргу до господарського суду Одеської області.
Не відповідають вимогам чинного законодавства й твердження відповідача про відсутність доказів наявності повноважень у заступника військового прокурора Південного регіону України Р.Немашкало на підписання апеляційної скарги, оскільки приписами ч.3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників регіональних прокуратур.
Колегія суддів також вважає необґрунтованими твердження відповідача з приводу того, що додане до апеляційної скарги заступника прокурора платіжне доручення не може бути визнано в якості доказу сплати судового збору, оскільки платником зазначено особу, яка не подавала апеляційну скаргу, а саме Білгород-Дністровську квартирно-експлуатаційну частину району. Так Закон України «Про судовий збір» та ГПК України не містять заборон щодо сплати судового збору іншою особою, аніж та, що подає апеляційну скаргу. До того ж, у даній справі позов та апеляційна скарга подані заступником військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі, зокрема, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району, яка і є платником судового збору за подання апеляційної скарги. До того ж, чинним ГПК України не визначено наслідків сплати судового збору за подання апеляційної скарги особою, яка не є апелянтом по справі.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Статтею 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачами строку позовної давності та відмовою у позові з цих підстав, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення господарського суду Одеської області від 06.02.2018 у справі №916/4202/14 скасуванню, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі.
Розподіл судових витрат у даній справі здійснено відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити.
2. Рішення господарського суду Одеської області від 06.02.2018 у справі №916/4202/14 скасувати.
3. Позов задовольнити.
4. Визнати недійсним договір оренди б/н від 28.12.2007, об`єкт оренди земельна ділянка загальною площею 885,00 га, укладений Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області (68500, Одеська область, смт. Тарутине, вул. Широка, буд. 1, ) з Відкритим акціонерним товариством ім. Калініна (68533, Одеська обл., Тарутинський район, село Богданівка, ).
5. Витребувати у Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна (68533, Одеська обл., Тарутинський район, село Богданівка, ) та повернути Міністерству оборони України (03168, м. Київ-168, Повітрофлотський проспект, 6, ), зі складенням акту прийому-передачі, земельну ділянку передану Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області (68500, Одеська область, смт. Тарутине, вул. Широка, буд. 1, ) площею 885,00 га вартістю 16388992,44 грн. за договором оренди б/н від 28.12.2007 р.
6. Стягнути з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (68500, Одеська область, смт. Тарутине, вул. Широка, буд. 1, ) до державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106, , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106 через Державну судову адміністрацію України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ідентифікаційний код 26255795) 1218 грн. /одну тисячу двісті вісімнадцять/ грн. судового збору за подання позову.
7. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна (68533, Одеська обл., Тарутинський район, село Богданівка, ) до державного бюджету України (отримувач коштів ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106, , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106 через Державну судову адміністрацію України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ) 1218 грн. /одну тисячу двісті вісімнадцять/ грн. судового збору за подання позову.
8. Стягнути з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (68500, Одеська область, смт. Тарутине, вул. Широка, буд. 1, ) на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (67701, м. Білгород-Дністровський, вул. Лікарняна, 1А, ) 1827 грн. /одну тисячу вісімсот двадцять сім/ грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
9. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна (68533, Одеська обл., Тарутинський район, село Богданівка, ) на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (67701, м. Білгород-Дністровський, вул. Лікарняна, 1А, ) 1827 грн. /одну тисячу вісімсот двадцять сім/ грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
10. Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено та підписано 18.06.2018.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Головей В.М.