ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
20 червня 2018 рокуСправа № 921/990/13-г/14
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Курмило В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні

заяву-скаргу №б/н (вх. №12271) від 01.05.2018 ОСОБА_1 на дії Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області у справі:

за позовом ОСОБА_1, (46016, АДРЕСА_1) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільський міський ринок ЛТД", (46008, вул. Живова, 9, м. Тернопіль)

про отримання інформації.

За участю скаржника: ОСОБА_1

Суть справи:

02.05.2018 на адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від ОСОБА_1 надійшла заява-скарга №б/н (вх. №25080) від 01.05.2018 на дії органу ДВС.

Ухвалою суду від 04.05.2018 вищезазначену скаргу передано за підсудністю до Господарського суду Тернопільської області, оскільки підставою звернення заявника до суду є оскарження дій головного державного виконавця з приводу винесення постанови ВП №44890835 від 09.12.2014 про закінчення виконавчого провадження, яка винесена у результаті примусового виконання наказу Господарського суду Тернопільської області, виданого 19.09.2014 у справі №921/990/13-г/14.

У вище вказаній скарзі скаржник просить суд:

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження реєстраційний номер ВП №44890835 від 09.12.2014 головного державного виконавця Фидрик Р.В.;

- зобов'язати Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області продовжити виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду від 16.12.2013 і зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Тернопільський міський ринок ЛТД" надати ОСОБА_1 книгу протоколів зборів учасників.

Ухвалою суду від 11.06.2018 скаргу призначено до розгляду на 20.06.2018.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на те, що державним виконавцем неправомірно 09.12.2014 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та не вчинено дій по примусовому виконанню рішення суду від 16.12.2013.

В судовому засіданні скаржник усно обґрунтував заявлену ним скаргу на дії державного виконавця, яку просив задовольнити в повному обсязі. Також в усному порядку заявив клопотання про повторну видачу наказу на примусове виконання рішення від 16.12.2013.

Боржник прибуття повноважного представника у судове засідання 20.06.2018 не забезпечив, хоча належним чином повідомлений про розгляд скарги. Рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення з відміткою "вручено 13.06.2018 представнику за довіреністю" знаходиться в матеріалах справи.

Представник відділу ДВС у судове засідання також не прибув. Рекомендоване повідомлення про вручення ухвали суду про призначення скарги до розгляду міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 342 ГПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на те, що стягувач, боржник та орган ДВС завчасно повідомлялись про розгляд скарги, а також зважаючи на строки встановлені ч. 1 ст. 342 ГПК України та керуючись ст. 42 ГПК України, яка зобов'язує учасників справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, суд вважає за можливе здійснити розгляд скарги за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши скаргу та додані до неї матеріали, заслухавши доводи скаржника, господарським судом встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2013, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2014 позов ОСОБА_1 задоволено частково; зобов'язано ТОВ "Тернопільський міський ринок" надати ОСОБА_1 книгу протоколів зборів учасників ТОВ "Тернопільський міський ринок" та засвідчені витяги з неї, за період з 10 квітня 2002 року по 01 січня 2013 року; в решті позову відмовлено.

На виконання цих судових актів, 08.05.2004 року судом винесено наказ що стосувався лише стягнення судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.07.2014 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2014 скасовано, рішення господарського суду Тернопільської області від 16.12.2013 в частині відмови у частковому задоволенні позовних вимог скасовано, в цій частині прийнято нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю; в іншій частині рішення господарського суду Тернопільської області від 16.12.2013 р. залишено без змін.

14.07.2014 на виконання рішення суду касаційної інстанції в частині судового збору.

Окрім цього, 19.09.2014 на примусове виконання постанови Вищого господарського суду України , судом першої інстанції було видано наказ, що стосувався безпосередньо предмета спору.

Водночас, постановою Верховного Суду України від 18.11.2014, постанову Вищого господарського суду України від 01.07.2014 скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд.

Як наслідок, постановою Вищого господарського суду України від 21.01.2015 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2014 та рішення господарського суду Тернопільської області від 16.12.2013 у справі № 921/990/13-г/14 залишено без змін.

30 червня 2015 року на адресу суду надійшло клопотання громадянина ОСОБА_3 про видачу виконавчого документа. Клопотання заявника мотивовано тим, що ТОВ "Тернопільський міський ринок ЛТД" не виконує судове рішення в добровільному порядку. Також подано лист з переліком документів, з якими скаржник вже ознайомився.

Відповідно, 03.07.2015, на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2013, постанови Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2014, постанови Вищого господарського суду України від 15.01.2015, судом першої інстанції було видано наказ в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільський міський ринок ЛТД" (вул.Живова,9, м.Тернопіль,46000) надати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 46016) книгу протоколів зборів учасників ТОВ "Тернопільський міський ринок ЛТД" та засвідчені витяги з неї, за період з 10.04.2002 по 01.01.2013.

Оригінал вище вказаного виконавчого документу 07.07.2015 було направлено на адресу стягувача (скаржника) і на адресу суду не повертався.

Як вбачається із матеріалів справи 03.10.2014 державним виконавцем в порядку ст.ст.17,19,20,25 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній станом на момент вчинення виконавчих дій), було винесено постанову ВП №44890835 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Тернопільської області №921/990/13-г/14, виданого 19.09.2014.

09.12.2014 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Фидрик Р.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.4 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки на адресу органу ДВС надійшла постанова Верховного суду України від 18.11.2014 по справі №921/990/13-г/14, відповідно до якої наказ від 19.09.2014 скасовано.

Тому, ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (як було визначено у постанові про закінчення виконавчого провадження: "Постанова може бути оскаржена до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в 10-денний строк з моменту її одержання") зі скаргою №б/н (вх. №12271) від 01.05.2018 на дії Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яку в подальшому передано за підсудністю до Господарського суду Тернопільської області.

Отже, предметом оскарження згідно з поданою заявником скаргою є дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, після того як стало відомо про скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Як передбачено ч. 1 ст. 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права.

Згідно з п. а ч. 1 ст. 341 ГПК України скаргу може бути подано до суду в десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права. Враховуючи наведені у скарзі обставини суд приходить до висновку, що скарга подана з дотриманням встановлених строків.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ст. 11 Закону (у редакції станом на момент вчинення виконавчих дій), державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.4 ч.1 ст. 49 вказаного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ.

У тексті оскаржуваної постанови органу ДВС зазначено, що на адресу Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції надійшла постанова Верховного суду України від 18.11.2014 по справі №921/990/13-г/14, згідно якої постанову Вищого господарського суду України від 01.07.2014 скасовано. На підставі цього та відповідно до п.4 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" головним державним виконавцем Фидрик Р.В. 09.12.2014 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

У п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 роз'яснено, що за результатами розгляду скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Нормами статті 343 ГПК України встановлено за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Зі змісту спірних правовідносин вбачається, що у даному випадку має місце відновлення примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2013 за наказом від 19.09.2014, тобто, відновлення попередньо порушеного виконавчого провадження.

Відповідно до положень статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні таких вимог.

Так, визнаючи дії органу державної виконавчої служби незаконними суд зобов'язує даний орган здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що в силу імперативних приписів ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем правомірно вчинено дії щодо закінчення виконавчого провадження ВП №44980835 з виконання наказу Господарського суду Тернопільської області №921/990/13-г/14 від 19.09.2014, а тому суд вважає, що відсутні підстави скасовувати постанову від 09.12.2014 та зобов'язувати орган виконавчої служби продовжити виконавче провадження по примусовому виконанні постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2014 року, яку було скасовано Верховним Судом України.

Крім того, суд констатує, що на примусове виконання рішення суду першої інстанції від 16.12.2013, судів апеляційної та касаційної інстанцій, було видано наказ Господарського суду Тернопільської області від 03.07.2015. Підставою для цього, поряд із вимогами процесуального законодавства, слугувало і клопотання скаржника - громадянина ОСОБА_3

Разом з тим, скаржник у судовому засіданні не надав чіткої інформації щодо отримання (неотримання) ним вище вказаного наказу та пред'явлення (не пред'явлення) останнього в державну виконавчу службу.

При цьому, варто зауважити, що ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено підстави зупинення державним виконавцем вчинення виконавчих дій, зокрема, у разі зупинення виконання відповідного рішення або виконавчого провадження судом чи посадовою особою, яким законом надано таке право.

Тобто, державний виконавець зобов'язаний зупинити вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом виконання за виконавчим документом (судовим рішенням) або зупинення дії судового рішення.

Однак, скаржником не надано суду доказів того, що суд касаційної інстанції зупиняв дію судового рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ, а саме наказ суду від 19.09.2014, що було б підставою для зупинення державним виконавцем вчинення виконавчих дій і в подальшому для поновлення виконавчого провадження.

А тому, суд вважає посилання скаржника, викладені в у скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими.

Таким чином, оскільки державним виконавцем правомірно вчинено дії щодо закінчення виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що право ОСОБА_1 не порушено, а задоволення скарги ніяким чином не поновить (захистить) його право, що є підставою для відмови в задоволенні скарги.

Щодо усного клопотання скаржника про видачу повторного наказу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

При розгляді скарги на дії органу державної виконавчої служби суд вирішує питання щодо порушення (чи не порушення) прав сторін виконавчого провадження рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця у процесі виконання судових рішень. Клопотання про повторну видачу наказів ніяким чином не пов'язане із скаргою на дії органу ДВС. До того ж, нормами ГПК України взагалі не передбачено можливості видачі судом повторного наказу. Виходячи з цього суд відмовляє в задоволенні клопотання з даного приводу.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 234, 339, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні скарги №б/н (вх. №12271) від 01.05.2018 ОСОБА_1 на дії Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відмовити.

2. У задоволенні клопотання про видачу повторного наказу відмовити.

3. Ухвалу направити сторонам по справі та Тернопільському міському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (вул. Кн. Острозького, 14, м. Тернопіль, 46001).

Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення в порядку ст. 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала господарського суду оскаржується в порядку та строки, визначені ст.ст.254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 345 Господарського процесуального кодексу України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Дата підписання 21.06.2018.

Суддя О.В. Руденко