ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" червня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/120/18

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Цісельського О.В.

при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.

розглянувши справу №916/120/18 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 82 108,39 грн. в порядку ч.13 ст.8, ч.ч.2, 5 ст.252 ГПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом (вх.№127/18) про стягнення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 82 108,39 грн. збитків у вигляді недоотриманої орендної плати.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним:

10.09.2015р. між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси (Сторона - 10) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Сторона - 2) було укладено попередній договір №81 платного використання військового майна, розташованого в Одеському гарнізоні за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, військове містечко №56, згідно умов п.1.1. якого, Сторона - 1 передає, а Сторона - 2 приймає в строкове латне користування нерухоме військове майно (до моменту укладення основного договору) - технічний майданчик загальною площею 250 кв.м. військового містечка №56 (у подальшому - майно), що знаходиться на балансі Орендодавця, розташоване за адресою: 65033, м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, вартість якого визначена 10.09.2015р. та становить 139 815 грн.

Відповідно до п.2.1. Договору, Сторона - 2 вступає в строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору.

Пунктом 10.1. Договору визначено, що цей Договір діє з "10"09.2015р. по "31"12.2015р., або до підписання Основного договору, але не більше ніж один рік.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що в порушення п.7.1. та п.7.2 попереднього договору Сторонами не складено та не підписано Акт прийому-передачі та інвентаризацію майна, що свідчить про відсутність доказів факту його передачі.

Крім того, в порушення п.6.2 попереднього договору без письмового дозволу КЕВ м. Одеса, на технічному майданчику ФОП ОСОБА_1 встановлено власні три морські контейнери, обладнані під приміщення СТО, а також із легких металевих конструкцій встановлено бокс СТО з оглядовою ямою.

За переконанням позивача, встановлення конструкцій СТО свідчить і про порушення п. 1.2 попереднього договору - мети оренди (шино-монтажна станція), що зафіксовано у висновку про ринкову вартість орендованого майна, зробленого в жовтні 2016р. ТОВ ОФ "Інюг-Експертиза".

Також в порушення умов п.3.1 попереднього договору ФОП ОСОБА_1 не здійснювались оплати за користування майном (щомісячно 1747,68 грн.).

На виконання наказу Міністра оборони України від 24.11.2016р. № 629 військовою службою правопорядку було проведено службове розслідування по факту розміщення на території військового містечка № 56 станції технічного обслуговування та шиномонтажу.

За результатами фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності КЕВ м. Одеса за період з 01.01.2014р. по 01.11.2016р., проведеного Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту, згідно Аудиторського звіту від 03.07.17р. № 234/3/4/54аз встановлено, що внаслідок неправомірних дій ФОП ОСОБА_1, за період з 01.03 по 31.10.16р. КЕВ м. Одеса недоотримано орендної плати в сумі 82 108, 39 грн.

Розрахунок недоотриманої орендної плати в сумі 82 108, 39 грн. зроблено на підставі висновку про ринкову вартість технічної площадки площею 233 кв.м. військового містечка №56 в м. Одеса, виготовленого ТОВ ОФ "Інюг-Експертиза", що становить 306 000,00 грн. (без ПДВ).

10.01.2017р. позивач звернувся до відповідача з претензією №75, згідно якої просив погасити вартість спожитої електроенергії в сумі 3 494,90 грн.

Крім того, наведеною претензією позивач, з посиланням на результати службового розслідування, зазначив на позадоговірне використання відповідачем військового майна в період з 01.032016р. по 31.10.2016р.

Відповідач у відповідь на претензію позивача №75 від 10.01.2018р. зазначив про безпідставність та необґрунтованість вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2017р., позивач звернувся до відповідача з претензією №328 з посиланням на невиконання відповідачем договірних зобов'язань за попереднім договором №81.

На наведену претензію відповідач надіслав позивачу відповідь, якою також зазначив про безпідставність та необґрунтованість вимог.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач також зазначив, що відповідач не виконав зобов'язання за попереднім договором №81 платного використання військового майна, розташованого в Одеському гарнізоні за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, військове містечко №56, майно - технічний майданчик використовував не за цільовим призначенням, з перевищенням дозволеної площі у позадоговірний період з дати закінчення строку дії попереднього договору до підписання основного договору, плату за користування майном не здійснив.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовна заява Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси була передана на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.04.2018р. прийнято позовну заяву Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247- 252 ГПК України.

Копії ухвали про відкриття провадження по справі були направлені на юридичні адреси сторін.

Позивач повідомлений належним чином за юридичною адресою (вул. Єврейська, буд. №13, м. Одеса, 65014), про що свідчить поштове повідомлення (вх.№17055/18), повернуте на адресу суду із відміткою про вручення.

Відповідач повідомлений належним чином за юридичною адресою (АДРЕСА_1), про що свідчить поштове повідомлення (вх.№16557/18), повернуте на адресу суду із відміткою про вручення

Відповідач подав відзив на позовну заяву (вх.№9466/18), відповідно до якого, заявлені позовні вимоги позивача не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні.

За таких обставин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків:

Частиною 1 ст.1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (абзац 1 частини 3 статті 22 Кодексу).

Відшкодування збитків передбачено також і ст.224 ГК України, якою встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки,

- збитків,

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,

- вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За змістом ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд, дослідивши заявлені позовні вимоги про стягнення збитків у вигляді недотриманої орендної плати в сумі 82 108,39 грн., дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню судом не підлягають, з огляду на наступне:

10.09.2015р. між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси (Сторона - 10) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Сторона - 2) було укладено попередній договір №81 платного використання військового майна, розташованого в Одеському гарнізоні за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, військове містечко №56, згідно умов п.1.1. якого, Сторона - 1 передає, а Сторона - 2 приймає в строкове латне користування нерухоме військове майно (до моменту укладення основного договору) - технічний майданчик загальною площею 250 кв.м. військового містечка №56 (у подальшому - майно), що знаходиться на балансі Орендодавця, розташоване за адресою: 65033, м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, вартість якого визначена 10.09.2015р. та становить 139 815 грн.

Стаття 635 ЦК України визначає, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Пунктом 10.1. Договору визначено, що цей Договір діє з "10"09.2015р. по "31"12.2015р., або до підписання Основного договору, але не більше ніж один рік.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що з врахуванням приписів ст.635 ЦК України та п.10.1 Договору, попередній договір №81 платного використання військового майна, розташованого в Одеському гарнізоні за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, військове містечко №56 припинив свою 31.12.2015р.

Отже посилання позивача та відповідача на фактичне користування майном фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в період з березня 2016р. по листопад 2016р. за попереднім договором №81 не відповідає дійсності, оскільки таке користування відповідачем відбулось на позадоговірній підставі.

З врахуванням наведеного, судом встановлено, що з врахуванням відсутності договірних правовідносин сторін між сторонами щодо використання військового майна, розташованого в Одеському гарнізоні за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, військове містечко №56, в період з 01.01.2016р. (після припинення дії попереднього договору №81) по 17.05.2017р. включно (укладення основного договору оренди 18.05.2017р., що не оспорюється сторонами), правові підстави для нарахування до стягнення з відповідача 82 108,39 грн. збитків у вигляді неотриманої орендної плати - у позивача відсутні.

Крім того, на увагу суду не заслуговують посилання позивача на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за попереднім договором №81 від 10.09.2015р., використання останнім технічного майданчику не за цільовим призначенням, з перевищенням дозволеної площі, оскільки належних та допустимих доказів, матеріали справи не містять.

У відповідності до ч.3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як передбачено ч.3 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ст.79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010).

Відповідно до ч.1 ст.86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем, позовні вимоги позивача у встановленому законом порядку спростовано.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що заявлені Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді недоотриманої орендної плати в період з 01.03.2016р. по 31.10.2016р. в сумі 82 108,39 грн. задоволенню судом не підлягають.

Відповідно до вимог ст.129 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 600,00 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 74, 78, 129, 202, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову - відмовити повністю.

2. Судові витрати з оплати судового збору в сумі 1 600,00 грн. покласти на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 червня 2018 р.

Суддя О.В. Цісельський