РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.06.2018Справа № 910/5309/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., за участю секретаря судового засідання Коноплянко Л.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

За позовом Міністерства культури України (01601, м.Київ, вул .І.Франка, 19, )

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "ВІТА" (04080, м.Київ, вул.Липська, 12/5, офіс 2, )

про стягнення 170 000,00 грн.

Представники:

від позивача: Дзюба І.Ю. за дов.

від відповідача: Баграмян В.Р. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство культури України звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом, про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "ВІТА" 170 000,00 грн. штрафних санкцій за порушення чинного законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зафіксованого у постанові № 697/10-3/61-14 від 22.04.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 у справі № 910/5309/18 було залишено позовну заяву Міністерства культури України без руху та надано строк у визначений спосіб на усунення її недоліків.

15.05.2018 до суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою суду від 21.05.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 19.06.2018.

01.06.2018 відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву, в якому також просив у задоволенні позову відмовити у зв'язку із пропуском позивачем трирічного строку для звернення до суду з відповідним позовом.

У судовому засіданні 19.06.2017 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі відповідно до ст.240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до положень Закону України «Про охорону культурної спадщини»,

Положення про Міністерство культури України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 495 Міністерство культури України (Мінкультури) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, який здійснює державне управління у сфері охорони культурної спадщини та є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури та мистецтв, охорони культурної спадщини, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, державної мовної політики, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері кінематографії, відновлення та збереження національної пам'яті.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини належить зокрема застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.

За статтею 44 Закону відповідний орган охорони культурної спадщини (Міністерство) накладає фінансові санкції за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам'ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охоронним зонам, історичним ареалам населених місць, на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт.

Так, відповідно до статті 5 Закону, заборона будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, яка створює загрозу об'єкту культурної спадщини або порушує законодавство у сфері охорони культурної спадщини; надання дозволів на проведення робіт на пам'ятках національного значення, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону є виключною компетенцією Міністерства як центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Департаментом культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України згідно наказу Міністерства культури України № 172 від 21.03.2014, в рамках позапланового заходу (перевірки) щодо дотримання вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини ПрАТ «Авіакомпанія «Віта» про проведення будівельних робіт за адресою : вул. Гоголівська, 32-в у Шевченківському районі м. Києва, складено акт візуального обстеження ділянки від 25.03.14р.

Проведеним обстеженням встановлено, що позивачем за вказаною адресою, у центральному історичному ареалі м. Києва, на території пам'ятки історії місцевого значення «Гірка обсерваторна Х-ХХ ст.» без отримання відповідної дозвільної та погоджувальної документації, проведено земляні та підготовчі будівельні роботи, а саме: розчищено територію в межах ділянки, встановлено паркінг, видалені зелені насадження, для влаштування під'їзного шляху до майбутнього будівельного майданчику укладено залізобетонні плити, а також поверхню ґрунту від початку і до середини під'їзного шляху засипано піском, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» .

22.04.2014 року Міністерством культури України на підставі акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини ПрАТ «Авіакомпанія «Віта» при проведені робіт за адресою: вул.Гоголівська, 32-в у Шевченківському районі м.Києва після розгляду документів, які засвідчують факт вчинення правопорушення, зазначеного у статті 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини», винесено постанову про застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини, якою на позивача, у відповідності до вимог абз. 2 ч. 1 ст. 44 та ст. 45 Закону України «Про охорону культурної спадщини», накладено штрафні санкції у розмір 170 000,00грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою № 697/10-3/61-14 відповідач у даній справі ПрАТ «Авіакомпанія «Віта» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Міністерства культури України, третя особа за участю Орган самоорганізації населення "Комітет мікрорайону"Центр-3", Прокуратури Шевченківського р-ну м. Києва про визнання протиправною та скасування постанови від 22.04.2014 № 697/10-3/61-14.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.2014 у справі № 826/6308/14 позов задоволено, скасовано постанову Міністерства культури України від 22.04.2014 № 697/10-3/61-14 про застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини до ПрАТ «Авіакомпанія «Віта».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014, яка набрала законної сили 30.09.2014 та залишена без змін постановою Вищого адміністративного суду України від 27.10.2015 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.2014 у справі № 826/6308/14 скасовано, ПрАТ «Авіакомпанія «Віта» у задоволенні позову відмовлено.

Звертаючись із позовом у даній до Господарського суду міста Києва про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "ВІТА" 170 000,00 грн. штрафних санкцій за порушення чинного законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зафіксованого у постанові № 697/10-3/61-14 від 22.04.2014 позивач вказує, що ПрАТ «Авіакомпанія «Віта» після отримання відповідної постанови, у т.ч. після винесення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014 у справі № 826/6308/14, штрафні санкцій у розмірі 170 000,00 грн. не сплатив, у п.3 постанови від 22.04.2014 № 697/10-3/61-14 боржника було попереджено, що у випадку несплати штрафу, він буде стягнений у судовому порядку.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

При розгляді справи № 826/6308/14 постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014 встановлено, що ПрАТ «Авіакомпанія «Віта» розпочав підготовчі роботи щодо будівництва житлового будинку, які є складовими будівельних робіт, не отримавши відповідного дозволу на проведення робіт на пам'ятках національного значення від органу охорони спадщини, таким чином порушив вимоги ч. 3 статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», внаслідок чого Міністерство культури України правомірно прийнято постанову про застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 22.04.2014 № 697/10-3/61-14 у розмірі 170 000,00 грн.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, оскільки судове рішення у справі № 826/6308/14 - Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014, яка набрала законної сили 30.09.2014 та залишена без змін постановою Вищого адміністративного суду України від 27.10.2015 не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт порушення ПрАТ «Авіакомпанія «Віта» законодавства про охорону культурної спадщини при проведені робіт за адресою: вул.Гоголівська, 32-в у Шевченківському районі м.Києва, про що Міністерством культури України винесено постанову від 22.04.2014 № 697/10-3/61-14 та у відповідності до вимог абз. 2 ч. 1 ст. 44 та ст. 45 Закону України «Про охорону культурної спадщини» накладено штрафні санкції у розмір 170 000,00грн. підтверджується та встановлено судом, вимоги про стягнення Міністерством культури України про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "ВІТА" 170 000,00 грн. штрафних санкцій за порушення чинного законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зафіксованого у постанові № 697/10-3/61-14 від 22.04.2014 є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем 01.06.2018 заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення із вимогами до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року).

У позовній заяві позивач вказує, що постанова № 697/10-3/61-14 від 22.04.2014, за якою на відповідача покладено зобов'язання сплатити 170 000,00 грн. штрафних санкцій визнана правомірною 30.09.2014 постановою Київського апеляційного господарського суду у справі № 826/6308/14.

Згідно штемпеля канцелярії Господарського суду міста Києва на позовній заяві вх.№ 5309/18, позивач звернувся із даним позовом до господарського суду міста Києва - 27.04.2018.

Таким чином, суд зазначає, що позивачу 22.04.2014 року було відомо про накладення на відповідача спірної суми штрафних санкцій, постановою КААС від 30.09.2014, в якій позивач був також учасником справи підтверджено факт порушення ПрАТ «Авіакомпанія «Віта « законодавства у сфері охорони культурної спадщини, Міністерство культури України мало право звернутися до суду з вказаним позовом протягом загального строку позовної давності по 30.09.2017 року.

При цьому, господарський суд також вважає за необхідне зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Однак, у даному випадку позивач своїм правом, передбаченим ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України не скористався, клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними в процесі судового розгляду справи не подав.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог Міністерства культури України до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "ВІТА" про стягнення 170 000,00 грн. штрафних санкцій належить відмовити у зв'язку з пропуском позивачем загального строку позовної давності для можливості звернення до суду по захист його порушеного права, про що заявлено відповідачем у справі.

Відповідно до ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 238-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено: 21.06.2018

Суддя О.М.Ярмак