РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2018Справа № 910/2587/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участю секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" (04080, м. Київ, вул. Юрківська, буд. 28, офіс 3)

до Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерство економічного розвитку та торгівлі України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2)

про стягнення 11372488,47 грн.

за участю представників:

від позивача: Пацкан Я.В.

від відповідача: Михайлюк А.З.

від третьої особи: Харабар Т.І.

В судовому засіданні 20.06.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/2587/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" до Державного агентства резерву України про стягнення 11372488 грн. 47 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 відкрито провадження у справі № 910/2587/18; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 10.04.2018.

30.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшла заява про вступ у справу у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

04.04.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив.

Судове засідання, призначене на 10.04.2018, не відбулось.

13.04.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 призначено підготовче засідання на 27.04.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 суд залучив до участі у справі Міністерство економічного розвитку та торгівлі України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача та відклав підготовче засідання на 25.05.2018.

08.05.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду від третьої особи надійшов письмовий відзив для долучення до матеріалів справи та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з тим, що позивач звернувся з позовом до суду поза межами строку позовної давності.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/760 від 24.05.2018 у зв'язку із закінченням терміну повноважень судді Отрош І.М., матеріали судової справи №910/2587/18 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу №910/2587/18 передано на розгляд судді Пукшин Л.Г.

25.05.2018 до господарського суду надійшли заперечення відповідача щодо відповідей на відзив, у яких останній не погоджується з твердженнями позивача щодо необґрунтованості доводів Агентства з приводу несвоєчасного виділення бюджетних асигнувань, оскільки в додатку до свого відзиву відповідачем було долучено низку матеріалів листування з головним розпорядником бюджетних коштів, які підтверджують дану обставину. Крім того, відповідач вкотре повідомляє, що відповідно до п. 8.2. договору він є звільнений від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, якщо це зумовлено недостатністю фінансування видатків замовника з державного бюджету. Також відповідач зазначає, що у зв'язку з блокуванням його рахунків Казначейською службою він не мав змоги здійснити оплату в день відкриття бюджетних асигнувань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 суд прийняв справу № 910/2587/18 до свого провадження та призначив до розгляду на 20.06.2018.

06.06.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли заперечення проти клопотання Міністерства екологічного розвитку та торгівлі України № 2432-03/722 від 07.05.2018 про залишення позовної заяви без розгляду, у яких позивач зазначає, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, які мають компенсаційний, в не штрафний характер, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки позивач повідомляє, що оскільки відповідач допустив прострочення за період з 10.04.2017 по 17.08.2017, останнім днем нарахування пені є 17.08.2017, відповідно строк позовної давності до вимог про стягнення пені спливає через рік - 16.08.2018. З огляду на наведене, твердження третьої особи про початок перебігу строку позовної давності (до вимог щодо стягнення грошових нарахувань за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання) з дати поставки товару - 23.02.2018, тобто, до моменту виникнення у відповідача обов'язку щодо оплати поставленого товару не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать нормам матеріального права та умовам укладеного договору.

У судовому засіданні, призначеному на 20.06.2018, представник третьої особи підтримав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Представник позивача проти поданого клопотання заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Дослідивши клопотання та заслухавши учасників справи, суд на місці ухвалив відхилити клопотання Міністерства, оскільки посилання останнього на застосування положень ст. 118 ГПК України внаслідок звернення позивача з позовом до суду про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені поза межами строку позовної давності, що встановлена для штрафних санкцій в один рік, є безпідставними.

У судовому засіданні 20.06.2018 за участю представників сторін та представника третьої особи, з урахуванням положення п. 3 ч. 3 ст. 185 ГПК України оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті у той же день.

Судом заслухано пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, та заперечення представників відповідача та третьої особи, які просили відмовити у задоволені позовних вимог.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

09 листопада 2016 року у відповідності до вимог Закону України "Про публічні закупівлі" на ресурсі www.dzo.com.ua Державним агентством резерву України (надалі - відповідач) було розміщено оголошення про проведення аукціону із закупівлі товарів за державні кошти № UА-2016-11-09-000858-b за трьома лотами.

Маючи бажання прийняти в ньому участь ТОВ "Торговий дім "Сокар Україна" (надалі- позивач) у визначеному тендерною документацією відповідача порядку та строки було сформовано та подано тендерну пропозицію за лотом № 3.

За результатами кваліфікації учасників закупівлі позивач був визнаний переможцем за лотом № 3, з яким має укладатись договір.

31 січня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № Юр-2/42п-2017 про закупівлю товарів за державні кошти та закладання до державного резерву (надалі - договір), за умовами якого позивач (як постачальник) зобов'язувався поставити у 2017 році відповідачу (як замовнику) для закладання до державного резерву паливо дизельне марки ДП-Арк-Євро5 В0 згідно ДСТУ 7688:2015 "Паливо дизельне Євро" у кількості 3 500 (три тисячі п'ятсот) тис. тон загальною вартістю 74 907 000,00 грн., а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити продукцію (п. 1.1. та 1.2. договору).

У лютому 2017 року між сторони також було укладено Додаткові угоди № 1, № 2 та № 3 до договору № Юр-2/42п-2017 від 31.01.2017.

Згідно з умовами п. 5.2 договору поставка продукції та закладання її до державного резерву повинні бути здійснені в термін до 31.03.2017.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач здійснив поставку та закладення до державної організації «Комбінат «Рекорд» продукцію у кількості 3 191,6506 тонн на загальну суму 81 387 090,00 грн., у тому числі ПДВ, що підтверджується приймальним актом від 24.02.2017 за формою Р-13, оформленим ДО «Комбінат «Рекорд» та Актом № 1 виконання договору, підписаним з боку відповідача.

Відповідно до встановленого розділом III договору порядку оплати, замовник повинен здійснити оплату відвантаженої продукції протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання замовником документів, передбачених договором, а саме: приймального акту форми № Р-13, рахунку-фактури та акту виконання договору про закупівлю.

Відповідні документи про виконання договору, а саме акт № 1 виконання договору та рахунок на оплату № 16283 від 22.02.2017, були надані Державному агентству резерву України 24.02.2017, про що свідчить відмітка уповноваженої особи відповідача на супровідному листі № 74/1 від 24.02.2017.

Факт належного виконання позивачем зобов'язань за договором № Юр-2/42п-2017 від 31.01.2017 встановлено також рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10671/17 за позовом Державного агентства резерву України до ТОВ «Торговий дім «Сокар Україна», третя особа Державна аудиторська служба України, про розірвання додаткової угоди до договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовної якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10671/17, що набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Таким чином, з урахуванням виконаних позивачем договірних зобов'язання щодо строків та обсягів відвантаженої продукції, строк розрахунків настав 10.04.2017 року.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з довідки AT «Ощадбанк» від 29.01.2018 №16/2-05/358, оплата поставленого позивачем товару була здійснена відповідачем 15.08.2017 на суму 74 907 000,00 грн. згідно платіжного доручення № 2693 та 18.08.2017 на суму 6 480 090,00 грн. згідно платіжного доручення № 2694.

За твердженням позивача, спір у справі виник внаслідок того, що відповідач порушуючи договірні зобов'язання щодо строків розрахунків, допустив прострочення оплати, що стало підставою для нарахування останньому 3 % річних у розмірі 859 134,41 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 300 068,57 грн. та пені у розмірі 7 213 285,49 грн. за період з 10.04.2017 по 17.08.2017.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з вимогою № 616 від 14.12.2017, у якій просив останнього сплатити нараховані за період з 10.04.2017 по 17.08.2017 інфляційні втрати, 3 % річних, пеню та штраф.

У відповідь на вищезазначену вимогу відповідач направив лист вих№4411/0/4-17 від 29.12.2017, у якому повідомив про неодноразові звернення до Мінекономрозвитку про відкриття асигнування спеціального фонду, щодо яких тривалий час отримував відмову від третьої особи у зв'язку з можливим порушенням законодавства під час укладання додаткових угод до договору № Юр-2/42п-2017 від 31.01.2017. Таким чином, затримка з оплати поставленої продукції, на думку відповідача, не залежала від Держрезерву.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 692, ст. 693 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі- продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що відповідач у визначений договором строк свого обов'язку щодо оплати поставленої продукції не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, що свідчить про порушенням договірних зобов'язань та є підставою для настання правових наслідків, встановлених договором та законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У п. 8.1. договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України, зокрема, згідно з законом України «Про державний матеріальний резерв» та іншими спеціальними нормативними актами.

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пунктів 14 та 16 ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв» у разі несвоєчасної сплати вартості поставленої до державного резерву продукції одержувач сплачує постачальнику (виготовлювачу) пеню із суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Розмір пені обчислюється з суми простроченого платежу виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Як роз'яснено в абзацах 3, 4 пункту 2.1 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову про (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства. суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Оскільки, Державне агентство резерву є суб'єктом господарювання, що відноситься до державного сектору економіки, та порушило строки оплати грошового зобов'язання за договором про закупівлю продукції на строк 130 календарних днів, останнє несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу що діяла в період, за який сплачується пеня - відповідно до пунктів 14, 16 статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв».

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми пені, суд дійшов висновку, що розрахунок останньої є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим вимоги в цій частині підлягаю задоволенню в повному обсязі, а саме у розмірі 7 213 285,49 грн.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок інфляційний втрат та 3 % річних за період прострочення з 10.04.2017 по 17.08.2017, суд встановив, що сума інфляційних втрат складає 3 293588,48 грн.,

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
10.04.2017 - 14.08.901...57
15.08.2017 - 17.08.00.999-6480.096473609.91

а, сума 3 % річних - 851 145,26 грн.,

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
.04.2017 - 14.08.20171273 %849547.43
648009015.08.2017 - 17.08.201733 %1597.83

у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що не повинен нести відповідальність за допущення прострочення оплати за поставлене до державного резерву дизельне паливо, оскільки наявність прострочення оплати спричинена несвоєчасним виділенням бюджетних асигнувань головним розпорядником бюджетних коштів, яким приймалось рішення щодо відкриття асигнувань спеціального фонду державного бюджету на закупівлю Держрезервом матеріальних цінностей до державного резерву.

При цьому, відповідач посилається на пункт 8.2 розділу VIII Договору, яким визначено, що замовник звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, якщо це зумовлено, зокрема, недостатністю фінансування видатків Замовника (Відповідача) з державного бюджету.

Суд не погоджується з вищезазначеними твердженнями відповідача, з огляду на наступне.

Як зазначає відповідач у відповіді на вимогу про погашення боргових зобов'язань (лист вих№4411/0/4-17 від 29.12.2017) та у відзиві на позов, він неодноразово звертався до головного розпорядника бюджетних коштів - Міністерства економічного розвитку і торгівлі щодо відкриття бюджетних асигнувань для проведення розрахунків за договором № Юр-2/42п-2017 від 31.01.2017.

Як вбачається із доданих до відзиву листів, Мінекономрозвитку відмовляв у відкритті бюджетних асигнувань у зв'язку із можливим порушенням законодавства під час укладення додаткових угод до договору № Юр-2/42п-2017 від 31.01.2017.

Враховуючи, що законність укладення додаткової угоди №1 від 01.02.2017 до договору визнана рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі №910/10671/17, єдиною причиною затримки проведення розрахунків відповідачем були суб'єктивні припущення посадових осіб відповідача і третьої особи щодо можливої незаконності додаткової угоди до договору, основані на підставі листа Держаудитслужби про надання рекомендацій.

При цьому, як вбачається з положень ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та п. 5 Положення про Державну аудиторську службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, висновки Держаудитслужби мають рекомендаційний характер, підлягають обов'язковому врахуванню та реагуванню з боку підконтрольних установ, однак при цьому не є обов'язковими для виконання.

Отже, відповідач жодним чином не довів, що затримка розрахунків спричинена саме відсутністю виділення відповідних коштів з бюджету.

Крім цього, відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з п. 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 N 11/446 та постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 N 15/5027/715/2011.

Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках державного бюджету України не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши докази у справі в їх сукупності та законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна".

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд справи покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" (04080, м. Київ, вул. Юрківська, буд. 28, офіс 3, ідентифікаційний код 37037544) пеню у розмірі 7 213 285 (сім мільйонів двісті тринадцять тисяч двісті вісімдесят п'ять) грн. 49 коп., 3% річних у розмірі 851 145 (вісімсот п'ятдесят одна тисяча сто сорок п'ять) грн. 26 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 293 588 (три мільйони двісті дев'яносто три тисячі п'ятсот вісімдесят вісім) грн. 48 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 170 370 (сто сімдесят тисяч триста сімдесят) грн. 29 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22.06.2018

Суддя Пукшин Л.Г.