ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/8810/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль",

відповідач - Фізична особа-підприємець Миколюк Віталій Дмитрович,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Миколюка Віталія Дмитровича,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області

від 14.12.2017

у складі судді: Загинайка Т.В.,

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від 05.02.2018

у складі колегії суддів: Пархоменко Н.В. (головуючий), Коваль Л.А., Чередка А.Є.,

у справі за позовом

Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль",

до Фізичної особи-підприємця Миколюка Віталія Дмитровича,

про стягнення 81 716, 13 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до фізичної особа-підприємця Миколюка Віталія Дмитровича (відповідач) про стягнення 63479,95 грн. - основного боргу, 10 147,12 грн. - інфляційних втрат, 2 515,22 грн. - відсотків річних, 3 613,86 грн. - пені та 1 959,98 грн. - штрафу.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі № 904/8810/17, позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 63 479,95 грн. заборгованості, 10 147,12 грн. інфляційних втрат, 2 515,22 грн. відсотків річних. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи судові рішення, господарські суди попередніх інстанцій виходили з неналежного виконання відповідачем зобов'язань з оплати теплової енергії за період з грудня 2014 року по березень 2017 року за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 828 від 01.11.2013.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі № 904/8810/17, Фізична особа-підприємець Миколюк Віталій Дмитрович звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до унеможливлення встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, скаржник разом з касаційною скаргою подано клопотання про зупинення виконання постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2017, до закінчення її перегляду в порядку касації.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 904/8810/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Катеринчук Л.Й., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2018.

Згідно з ч. 4 ст. 301 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом касаційного оскарження є постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2018, якою залишено без змін рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 про стягнення 81 716, 13 грн.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г. від 22.03.2018 прийнято касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Миколюка Віталія Дмитровича до провадження для здійснення перегляду рішення господарського суду Дніпропетровської області 14.12.2017 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі № 904/8810/17 без повідомлення учасників справи. Витребувано з господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/8810/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" до Фізичної особи-підприємця Миколюка Віталія Дмитровича про стягнення 81 716, 13 грн. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 20.04.2018.

Також за наслідками розгляду заяви скаржника про зупинення виконання оскаржуваної постанови, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення з огляду на відсутність належних та достатніх доводів щодо необхідності зупинення її виконання та доказів відкриття виконавчого провадження.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 01.11.2013 між Державним підприємством "Криворізька теплоцентраль" (теплопостачальна організація, продавець), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" та Фізичною особою-підприємцем Миколюком Віталієм Дмитровичем (споживач, покупець) укладений договір № 828 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до умов якого теплопостачальна організація-продавець бере на себе зобов'язання постачати споживачеві-покупцю теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач-покупець зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленим тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

В період з грудня 2014 року по березень 2017 року позивачем поставлено відповідачу теплову енергію (що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг)), проте відповідач здійснив частковий розрахунок за її отримання, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 63 479, 95 грн., що й стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.

Згідно зі ст.ст. 11, 16, 177, 360 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що в матеріалах справі відсутні докази, які б свідчили про відключення приміщення від мереж центрального теплопостачання у порядку визначеному чинним законодавством. При цьому, представниками позивача у присутності відповідача 24.11.2015 складений акт про самовільне демонтування опалювальних пристроїв по вул. Тухачевського, буд. 18, прим. 70-п.

Слід зазначити, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1192цс15.

Згідно Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 № 4 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.12.2005 за № 1478/11758, з моменту внесення до нього змін наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 № 169 визначає процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води саме усього житлового будинку, а не окремих приміщень у ньому, як це було визначено первісно.

За вказаних обставин позивач виконав свої зобов'язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов'язаний оплатити надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1706цс15, від 11.11.2015 у справи № 6-1192цс15.

Крім того, судова колегія зазначає, що постановою Судових палат у цивільних і господарських справах Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 з метою усунення неоднаковості застосування судами норм матеріального права наголошено на обґрунтованості стягнення заборгованості за надані комунальні послуги навіть за відсутності укладеного договору в силу п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", згідно з якою встановлено обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Зважаючи на встановлені господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи щодо не оплати відповідачем отриманих послуг, слід погодитись з висновками судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу.

В статтях 610, 611 ЦК України закріплено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Обов'язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності є прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, виходячи з встановлених судами попередніх інстанцій обставин та враховуючи наведену норму, здійснивши арифметично вірний перерахунок заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для їх стягнення у заявленому позивачем розмірі.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, судова колегія касаційної інстанції погоджується з мотивами їх відхилення господарськими судами попередніх інстанцій.

Доводи скаржника щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій процесуальних норм в частині повноти оцінки доказів судова колегія вважає безпідставними, враховуючи позицію Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Щодо клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що це клопотання не підлягає задоволенню, оскільки за приписами ч. 5 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Розглянувши подане клопотання про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що заявником не вказано, в чому саме полягає виключна правова проблема та не наведено доказів об'єктивного її існування у даній справі, не наведено суперечливу правовозастосовчу практику у подібних правовідносинах та не обґрунтовано, яким чином її вирішення може забезпечити розвиток права та сприяти формуванню єдиної правозастосовної практики.

Відтак, судова колегія не вбачає підстав для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Миколюка Віталія Дмитровича та залишення рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі № 904/8810/17 без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенні без змін рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Миколюка Віталія Дмитровича залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі № 904/8810/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді Л.Й. Катеринчук

В.Г. Пєсков