ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/8648/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "НВО Вектор прогресу",

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт",

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області

від 13.11.2017

у складі судді: Суховарова А.В.

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від 16.01.2018

у складі колегії суддів: Паруснікова Ю.Б. (головуючий), Білецька Л.М. Верхогляд Т.А.

у справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО Вектор прогресу",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт",

про стягнення заборгованості за договором підряду у розмірі 335 285, 75 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НВО Вектор прогресу" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт" про стягнення заборгованості за договором підряду у розмірі 335 285,75 грн., з яких: 300 544,80 грн. - сума боргу, 31137,85 грн. - інфляційні втрати та 3603,11 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 у справі № 904/8648/17, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 300 544,80 грн. - заборгованість, 3562,13 грн. - 3 % річних, 10533,28 грн. - інфляційні втрати. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Приймаючи судові рішення, господарські суди попередніх інстанцій виходили з доведеності належного виконання позивачем обумовлених договором підряду робіт та невиконанням відповідачем своїх зобов'язань в частині повної та своєчасної оплати вартості виконаних підрядником робіт.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2017 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 у справі № 904/8648/17, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт" звернулось з касаційною скаргою, в якій просило їх скасувати та направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на те, що при вирішені даної справи, йому фактично безпідставно відмовлено у доступі до правосуддя. Також скаржник зазначає про порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, поряд з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи і недоведеність обставин.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 904/8648/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Катеринчук Л.Й., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 03.03.2018 вищезазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

12.03.2018 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Промремонт" на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 03.03.2018 надійшли докази сплати судового збору.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 4 ст. 301 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом касаційного оскарження є постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.01.2018, якою залишено без змін рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2017 про стягнення 335 285, 75 грн.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г. від 22.03.2018 прийнято касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт" до провадження для здійснення перегляду рішення господарського суду Дніпропетровської області 13.11.2017 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 у справі № 904/8648/17 без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 20.04.2018.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 20.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НВО Вектор прогресу" (підрядник) укладений договір підряду № 72, відповідно до умов підрядник зобов'язався проводити своїми силами, інструментами та засобами малої механізації ремонт і технічне обслуговування, відновлення і порізку брухту в цехах РОФ-1, РОФ-2, ЦТВШХ і ДФ ПАТ "ІнГЗК", і здавати замовнику і представникам ПрАТ "ІнГЗК" у встановлений договором термін результати виконаних робіт, а замовник - своєчасно здійснювати приймання виконаних і робіт і їх оплачувати.

Відповідно до п. 2.2 договору, оплата замовником вартості виконаних підрядником робіт здійснюється на підставі рахунків та актів виконаних робіт, підписаних відповідальними особами замовника і підрядника. Оплата виконаних робіт здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника протягом 30-ти днів з дати підписання актів виконаних робіт.

Додатковими угодами № 1 та № 2 до вищезазначеного договору сторонами подовжено строк виконання робіт та їх вартість.

На виконання умов договору підрядник виконав обумовлені договором роботи, а замовник прийняв їх (що підтверджується актами виконаних робіт за лютий - березень 2017 року, які підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень) та виставив рахунок на їх оплату, проте замовник взяті на себе зобов'язання в частині повної та своєчасної оплати вартості виконаних підрядником робіт не виконав, що й стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ст.ст. 6, 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч. 3 ст. 510 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В статтях 610, 611 ЦК України закріплено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оплата робіт провадиться після прийняття замовником виконаних робіт, якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін (ч. 4 ст. 879 ЦК України).

Беручи до уваги вищевикладене, господарські суди попередніх інстанцій дійшли вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Обов'язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності є прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, виходячи з встановлених судами попередніх інстанцій обставин та враховуючи наведену норму, здійснивши арифметично вірний перерахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для їх стягнення у заявленому позивачем розмірі.

Посилання скаржника на порушення місцевим судом порядку повідомлення його про судове засідання відхиляється Верховним Судом, оскільки ухвали господарського суду Дніпропетровської області про порушення провадження у справі від 28.09.2017 та про відкладення розгляду справи від 18.10.2017 надсилались відповідачу на адресу, яка була зазначена у позовній заяві та містилась у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент винесення і надсилання вказаних ухвал. При цьому, апеляційною інстанцією зазначено, що скаржник належним чином повідомлявся про дату проведення судового засідання до зміни своєї адреси.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007, та "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

Апеляційною інстанцією обґрунтовано відхилені доводи скаржника про недотримання місцевим господарським судом строку щодо оформлення повного тексту судового рішення протягом встановленого строку ч. 4 ст. 85 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017), оскільки рішення судом прийняте 13.11.2017, а з урахуванням вихідних днів (18-19 листопада 2017) повний текст підписано на наступний робочий день 20.11.2017.

При цьому, скаржником залишено поза увагою те, що за приписами ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Слід зазначити, що редакція зазначеної статті не змінювалась.

Доводи скаржника щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій процесуальних норм в частині повноти оцінки доказів судова колегія вважає безпідставними, враховуючи позицію Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт" та залишення рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2017 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 у справі № 904/8648/17 без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенні без змін рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий ремонт" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 у справі № 904/8648/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді Л.Й. Катеринчук

В.Г. Пєсков