РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2018Справа № 911/689/18
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця Скрипки Валентини Степанівна

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

про зобов'язання продовжити термін дії договору оренди №1957 від 20.03.2017 року

При секретарю судового засідання: Єрмоловій Р.М.

Представники сторін:

від позивача: Скрипка В.О. - представник за довіреністю № 504 від 03.03.2017;

від відповідача: Котовський В.М. - представник за довіреністю № 50 від 19.12.2017.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява від 04.04.2018 року фізичної особи-підприємця Скрипки Валентини Степанівна до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області про зобов'язання продовжити термін дії договору оренди.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.04.2018 року у справі №911/689/18 матеріали позовної заяви від 04.04.2018 року фізичної особи-підприємця Скрипки Валентини Степанівна до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області про зобов'язання продовжити термін дії договору оренди з доданими до неї документами передано за територіальною підсудністю до господарського суду м. Києва.

18.04.2018 року матеріали позовної заяви з доданими до неї документами надійшли до господарського суду міста Києва.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.03.2017 року між ним та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області укладений договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №1957.

19.03.2018 року сплив термін дії договору оренди №1957 від 20.03.2017р. і орендодавець повідомив позивача про припинення строку дії договору.

Позивач звернувся в суд з вимогою зобов'язати Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області продовжити термін дії договору оренди №1957 від 20.03.2017 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 23.04.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 21.05.2018 року.

11.05.2018 року до канцелярії суду відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 21.05.2018 року позивач підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні постановлено протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 22.05.2018 року.

В судовому засіданні 22.05.2018 року позивач підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20.03.2017 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Скрипкою Валентиною Степанівною укладено договір оренди №1957 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування держане нерухоме майно - частину приміщення №7 на 1-му поверсі пасажирського терміналу «D» площею 3,6 кв.м (інв. №47578, реєстрований номер за ЄРОДВ 20572069.1435.НЛТНПД1884) (далі - майно), що розмішене за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт, та перебуває на балансі державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», , вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31 жовтня 2016 року і становить за незалежною оцінкою 339 063,00 грн. без врахування ПДВ.

Майно передається в оренду з метою розміщення офісного приміщення з надання в оренду автомобілів (п.1.2 договору).

Згідно з п.2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

З матеріалів справи вбачається, що акт приймання-передачі орендованого майна підписаний між сторонами 27.04.2018 року.

Позивачем зазначено, що відповідач з дати підписання договору оренди і до теперішнього часу так і не виконав пункт договору 2.4 та 7.1 де зазначено в обов'язках орендодавця передати орендарю майно згідно з укладеним договором оренди за актом приймання-передачі майна, який підписується одночасно з договором оренди, та не передав у користування відповідно до укладеного договору оренди.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 05.12.2017 року у справі №911/3080/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 року позов фізичної особи-підприємця Скрипки Валентини Степанівна задоволено повністю. Зобов'язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області підписати з фізичною особою-підприємцем Скрипкою Валентиною Степанівною акт прийому-передачі нежитлового приміщення - частини приміщення № 7 на 1-му поверсі пасажирського терміналу «D» площею 3,6 кв.м. (інв. № 47578, реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.1435.НЛТНПД1884), що розміщене за адресою: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, та перебуває на балансі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», , відповідно до умов укладеного договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 1957 від 20.03.2017.

Позивачем зазначено, що він позбавлений користуватися даним приміщенням та пропустив увесь термін дії договору оренди №1957 від 20.03.2017 року по 19.03.2018 року. Оскільки договір оренди закінчився, то він звернувся в суд з вимогою в якій просить продовжити термін дії укладеного договору оренди №1957 від 20.03.2017 року на такий же термін, а саме до 19.03.2019 року.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч.1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з п.10.1 договору оренди, цей договір укладено строком на 1 (один) рік, що діє з 20 березня 2017 року до 19 березня 2018 року включно.

Пунктом 10.4 договору оренди передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформлюються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди.

Продовження строку дії договору здійснюється за умови наявності дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном, який надається на запит орендодавця (п.10.5 договору).

Відповідно до п.10.7 договору оренди, чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 28.12.2017 року на адресу Регіонального відділення надійшов лист ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» №01-22-5502 від 26.12.2017, в якому зазначено, що цільове використання майна в договорі, не відповідає призначенню майна, яке було визначено аеропортом, у зв'язку з чим, ДП «МА «Бориспіль» заперечує проти продовження строку дії договору оренди та просить вжити заходи щодо припинення дії договору.

Листом №47-09-1218 від 05.03.2018 року відповідач звернувся до Міністерства інфраструктури з проханням надати свої висновки щодо можливості продовження терміну дії договору.

Відповіді на даний лист на адресу відповідача не надходило.

19.03.2018 року відповідачем на адресу позивача направлено лист №53-09-1366 в якому повідомлено, що приймаючи до уваги заперечення балансоутримувача щодо продовження терміну дії договору, відсутність дозволу Міністерства інфраструктури України, а також враховуючи, що термін дії договору закінчився 19.03.2018, продовження терміну дії договору на наступний термін не вбачається можливим. У зв'язку з чим, Регіональне відділення повідомлено про припинення строку дії договору. Даний лист направлений на адресу позивача 19.03.2018 року та отриманий останнім 21.03.2018 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №016.

Судом враховано, що відповідно до ч.3 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» якщо орендодавець не одержав у встановлений термін висновків органу, уповноваженого управляти державним майном, дозволу, відмови чи пропозицій від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, укласти договір оренди нерухомого майна з бюджетною установою, організацією, висновків органу Антимонопольного комітету України, укладення договору оренди вважається з цими органами погодженим.

Проте, відповідно до ч. 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» №12 від 29.05.2013 року передбачено, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України (орендодавцем) повідомлено позивача про припинення дії договору, тому вимоги позивача щодо зобов'язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області продовжити термін дії договору оренди №1957 від 20.03.2017 року з ФОП Скрипкою Валентиною Степанівною, ще на рік до 19 березня 2019 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 74, 129, 232-233, 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 18.06.2018 року.

Суддя С.М. Мудрий