Справа № 909/340/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2018 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Булки В.І., секретар судового засідання Полівода С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС",

пр-т. Перемоги, 65, м. Київ 62, 03062

адреса для листування: вул.Леонтовича,9, корп.1, оф.301,

м.Київ, 01030 (ТОВ "A.S.A.GROUP" ОСОБА_1О.)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

вул.Л.Українки, 90, м. Калуш, Івано-Франківська область, 77300

про стягнення сплаченого страхового відшкодування в сумі 46 939,31грн.,

за участю:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_3 - адвокат, (довіреність б/н від 22.01.18);

встановив: до Господарського суду Івано-Франківської області звернулось Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення сплаченого страхового відшкодування в сумі 46 939,31грн.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 26.04.17 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; розгляд справи призначено на 10.05.18.

Судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах Буланов та Купчик проти України заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011р.).

В засіданні суду 10.05.18 постановлено ухвалу повідомлення про судове засідання, відповідно до якої розгляд справи по суті відкладено на 31.05.18.

Ухвалою суду від 31.05.18 відкладено розгляд справи по суті на 14.06.18.

Представник позивача в засідання суду не з'явився. Однак представник позивача ОСОБА_1 направив на електронну адресу суду клопотання (вх.№9119/18 від 11.06.18) про відкладення розгляду справи. Як вбачається з відмітки господарського суду документ без електронного цифрового підпису. У відповідності до п. 1.5.6 Інструкції з діловодства в господарських судах надсилання офіційного листа електронною поштою здійснюється за умови реєстрації документа та запису вихідного реєстраційного номера і дати документа у файл, що відповідає конкретному документу. Електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу, скріпленого електронним цифровим підписом. Пунктом 1.5.17 зазначеної вище Інструкції передбачено, що документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Крім того, від представник позивача ОСОБА_4 до суду поступило клопотання про залучення співвідповідача по справі - ОСОБА_5 (вх.№8545/18 від 11.06.18). Клопотання мотивоване тим, що з постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області вбачається, що ОСОБА_5 працює водієм - експедитором у ПП ОСОБА_2, як наслідок його слід залучити до участі у справі, як співвідповідача.

Суд зазначає, приписами ст.48 ГПК України передбачено залучення до участі у справі співвідповідача. В силу ч.1 ст.48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

З'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтується подане клопотання, суд прийшов до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на те, що клопотання подано з порушенням вимог встановлених ст.48 ГПК України (подано з порушення строків).

Як вбачається з позовної заяви, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те що, 23.07.14 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено автомобіль "Фольксваген" державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у зв'язку з чим Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" виплачено страхове відшкодування в сумі 46 939,31грн. Позовні вимоги обґрунтовані стст.33,38 Закону України "Про ОСЦПВ", приписами стст.1191,1192 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача в засіданні суду проти позовних вимог заперечив, про що виклав у відзиві на позовну заяву вх.№7363/18 від 10.05.18, при цьому вказує на те, що ОСОБА_5 не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства судом встановлено наступне.

З позовної заяви вбачається, що 23.07.2014 р. в м.Калуш по вул. Б.Хмельницького сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_2, який знаходився керуванням ОСОБА_5 та «Фольксваген», номернй знак НОМЕР_1, який знаходився у володінні ОСОБА_6 Крім того, вказано, що ОСОБА_5 працює водієм експедитором у ПП ОСОБА_2

Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль «Фольксваген», номернй знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, про що зазначено в довідці №9415048 про дорожньо - транспортну пригоду.

06.03.14 між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова група «ТАС» укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/9783284, відповідно до якого позивач застрахував Цивільну відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_2.

Згідно заяви на виплату страхового відшкодування, Страхового акту та розрахунку страхового відшкодування, відповідно до норм ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач виплатив страхове відшкодування в розмірі 46 939,31грн. Даний факт підтверджується платіжним дорученням № 48643 від 28.04.15 року., копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.10.14 у справі №945/3990/14-п ОСОБА_5 визнано винуватим за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (щодо вчинення дорожньо-транспортної пригоди 23.07.14).

Позивач 28.10.15 направив ПП ОСОБА_2 претензію №1159/ТАС/АГ з проханням сплатити страхового відшкодування в сумі 46 939,31грн.

В матеріалах справи відсутня відповідь на претензію.

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 46 939,31грн.

Беручи до уваги викладене вище судом встановлено наступне. Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного) (п. 2 ч. 1 ст. 12 ГПК України).

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб'єктивним правом і обов'язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Підставою позову можуть бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру. Позивач для обґрунтування своїх вимог повинен наводити повний комплекс фактів. Відсутність одного з них може зробити вимогу необґрунтованою.

До підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами по справі. З ними закон не пов'язує виникнення, зміни або припинення прав чи обов'язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, а також предмет доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення " рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Аналізуючи наведені вище норми права суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач, як на підставу позовних вимог до відповідача вказує наявність трудових відносини між ОСОБА_5 та ПП Чернишовим. Однак, в підтвердження даного факту позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували існування таких правовідносин.

Натомість, матеріали справи містять лист СПД ОСОБА_2 (вих.№18/05/04 від 03.05.18), в якому зазначено, що ОСОБА_5 не перебував з підприємцем у трудових відносинах.

З матеріалів справи вбачається, що ідентифікаційний номер ОСОБА_5 -НОМЕР_3. Матеріали справи містять звіт форми 1 ДФ за третій квартал 2014 року який пред'являвся ПП ОСОБА_7 до Калуської оДПІ, з якого вбачається, що ОСОБА_5 (ідент. номер НОМЕР_3) не знаходиться в трудових відносинах з ПП ОСОБА_2

Враховуючи приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 73-79,86,129,233,236-238,240,241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем, Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 18.06.18

Суддя Булка В.І.