КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Справа№ 910/23546/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Буравльова С.І.

Сітайло Л.Г.

За участю секретаря судового засідання : Кулачок О.А.

представників сторін:

від позивача : Неліпа Т.Б.

від відповідача : Скотнікова О.Є. - керівник;

розглянувши апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Дмитрівська-45"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018р.

у справі № 910/23546/17 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності Неліпи Тамари Борисівни

до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Дмитрівська-45"

про стягнення 167 098,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 у справі № 910/23546/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дмитрівська-45» на користь Суб'єкта підприємницької діяльності Неліпи Тамари Борисівни 3% річних в сумі 14 411 грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 130 663 грн. та 2176 грн. 11коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що враховуючи факт порушення відповідачем грошового зобов'язання, а саме, повне погашення заборгованості за рішенням суду від 14.03.2013р. у справі №36/231-18/194-2012, відповідно до якого з ОСББ «Дмитрівська-45» на користь Фізичної особи - підприємця Неліпи Тамари Борисівни стягнуто 107 928,00 грн. вартості ремонтно-будівельних робіт та матеріалів по усуненню недоліків приміщень, 10 096,04 грн. витрат на проведення експертизи, 3 085,56 грн. витрат по сплаті державного мита та 198,56 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідач здійснив лише 14.09.2017р., вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, яка зазначає суд та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що незважаючи на заперечення відповідача проти намагань позивача довести тотожність установленої законом норми права про обов'язковість судових рішень, що набрали законної сили, на всій території України, із нормами цивільного та господарського права щодо забезпечення виконання зобов'язань, які виникають із договорів та інших правочинів у господарській діяльності, на висновки судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, які розглядаючи справу №36/231-18/194-2012 про стягнення з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дмитрівська-45» на користь суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Неліпи Т.Б. вартості завданої їй матеріальної шкоди у вигляді коштів, компенсаційних нарахувань інфляційних втрат, штрафних санкцій (пені) тощо у зв'язку із виконанням Неліпою Т.Б. визнаного судом нікчемним та недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 03.09.2007р., зазначили про те, що витрати на придбання будівельних матеріалів, на оплату ремонтних, опоряджувальних та оздоблювальних робіт не є за своєю правовою природою збитками, оскільки не були зроблені стороною на відновлення свого порушеного права, а були проведені позивачем за власною ініціативою для поліпшення приміщення, і за цих підстав відмовили Неліпі Т.Б. у позовних вимогах щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді коштів, компенсаційних нарахувань інфляційних втрат, штрафних санкцій (пені) тощо. Суд першої інстанції не взяв до уваги правову природу нарахувань, передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не врахував, що умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх обов'язків учасниками виконавчого провадження, визначені Законами України «Про виконавче провадження» та «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», іншими актами законодавства, що регулюють правовідносини у зазначеній сфері діяльності.

Скаржник зазначає й про те, що застосування ст. 625 Цивільного кодексу України можливе тільки за невиконання грошових зобов'язань, які виникають на підставі договірних відносин.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.05.2018р. відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, заперечень, письмових пояснень та клопотань - до 14.05.2018р.

14.05.2018р. від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить Київський апеляційний господарський суд залишити рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018р. без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про те, що суд першої інстанції на підставі наданих позивачем доказів встановив момент та підставу грошового зобов'язання відповідача, а також фактичний термін погашення заборгованості перед позивачем.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2018р. розгляд апеляційної скарги призначено на 04.06.2018р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2018р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 18.06.2018р.

В судовому засіданні 18.06.2018р. Неліпа Т.Б. заявила клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_4, про що надала відповідну заяву.

Судова колегія , відмовляє в задоволенні даного клопотання з огляду на наступне.

За приписами ст.ст. 88, 89 ГПК України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка, яка оформлюється відповідно до приписів ГПК України та має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів, в той час як свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти, проте позивачем не надано як заяви свідка ОСОБА_4, так і доказів неможливості подання вказаної заяви до суду першої інстанції, а відтак, виклик в якості свідка ОСОБА_4 суперечить приписам ГПК України.

Згідно з ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011 №7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Позивачем не надано доказів неможливості заявлення клопотання про виклик в судове засідання свідка.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів, у тому числі отриманих на задоволення поданих учасниками судового процесу клопотань, на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже в такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

З огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів відмовляє у задоволенні вищевказаного клопотання позивача про виклик на допит свідка.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача судова колегія встановила.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.03.2013 у справі №36/231-18/194-2012 позов фізичної особи-підприємця Неліпи Тамари Борисівни задоволено частково, стягнуто з ОСББ "Дмитрівська-45" на користь фізичної особи - підприємця Неліпи Тамари Борисівни 107 928,00 грн. вартості ремонтно-будівельних робіт та матеріалів по усуненню недоліків приміщень, визначених п.п.1.2., 1.3., 1.4. договору оренди від 03.09.2007 року, 10 096,04 грн. витрат на проведення експертизи, 3 085,56 грн. витрат по сплаті державного мита та 198,56 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При розгляді справі №36/231-18/194-2012 судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 11.05.2010 по справі №11/229 договір оренди від 03.09.2007 визнано судом нікчемним, у зв'язку із чим ФОП Неліпа Тамара Борисівна просила суд зобов'язати відповідача ОСББ "Дмитрівська-45" повернути на її користь все отримане за договором оренди від 03.09.2007 та відшкодувати вартість проведеного ремонту.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 26.07.2013 відкрито виконавче провадження з виконання наказу, виданого 04.07.2013 господарським судом міста Києва на виконання рішення по справі №36/231-18/194-2012.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 20.11.2014 повернуто виконавчий документ стягувачеві.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 17.12.2014 вдруге відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу №36/231-18/194-2012 від 04.07.2013, виданого господарським судом міста Києва.

Листом Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27.12.2017 № дв/32 повідомлено, що згідно платіжного доручення від 16.03.2017 №1158 на користь стягувача перераховано кошти в розмірі 51308,16грн., а згідно платіжного доручення від 14.09.2017 №11027 на користь стягувача перераховано кошти в розмірі 70 000,00 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, повне погашення заборгованості відповідач здійснив лише 14.09.2017.

Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що застосування ст. 625 Цивільного кодексу України можливе тільки за невиконання грошових зобов'язань, які виникають на підставі договірних відносин, до уваги судовою колегією не приймаються з огляду на наступне.

За змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Отже, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, з аналізу наведеного законодавства вбачається, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Крім того, за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення відповідачем грошового зобов'язання, а також положення чинного законодавства України, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з липня 2013р. по серпень 2017р. є обґрунтованими, однак, оскільки позивачем неправильно здійснено розрахунок вказаних сум, судом здійснено власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та вірно встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 14 411,00 грн., та інфляційні втрати в розмірі 130 663,00 грн., тобто у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, оскільки суд не має права виходити за межі позовних вимог.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 7820,22 грн., місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову у її задоволенні, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання у даному випадку.

Разом з тим, положення ст.231 ГК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", не передбачають встановлення пені, а лише встановлюють порядок нарахування та розмір такої пені у випадку, якщо нарахування пені сторони передбачили умовами договору.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018р. не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273-279, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Дмитрівська-45" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018р справі № 910/23546/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23546/17 повернути до Господарського суду міста Києва .

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови підписано 21.06.2018р.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді С.І. Буравльов

Л.Г. Сітайло