КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2018 р. Справа№ 911/2509/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Григоренко І.В. - представник за довіреністю від 22.02.2018 р.;

від відповідача: Жеронкін Д.Л. - представник за довіреністю від 04.05.2018 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Аметістум"

на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2017 року

у справі № 911/2509/16 (суддя Горбасенко П.В., повний текст складено 07.03.2017 р.)

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Приватного підприємства "Аметістум"

про розірвання договору, зобов'язання повернути майно

В С Т А Н О В И В:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - позивач) звернулося з позовом до Приватного підприємства "Аметістум" (далі - відповідач) про розірвання договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні № 1010 від 12.10.2004, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Приватним підприємством "Аметістум", зобов'язання Приватного підприємства "Аметістум" повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву об'єкт незавершеного будівництва - лабораторно-експериментальний корпус, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8 за актом приймання-передачі.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.03.2017 року позовні вимоги задоволено повністю, розірвано договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні № 1010 від 12.10.2004, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Приватним підприємством "Аметістум"; зобов'язано Приватне підприємство "Аметістум" повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву об'єкт незавершеного будівництва - лабораторно-експериментальний корпус, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8 за актом приймання-передачі. Стягнуто з Приватного підприємства "Аметістум" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву 2 756 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2017 року у справі № 911/2509/16 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у судове засідання, яке відбулось 03.03.2017 р., представник відповідача не з'явився, оскільки не мав такої можливості, проте суд безпідставно розглянув справу за відсутності представника відповідача в судовому засіданні. Також апелянт зазначив, що при проведені перевірки виконання умов договору купівлі-продажу № 1010 від 12.10.2004 р. та № 1010/1 від 15.01.2009 р. за участю покупця та керуючись вимогами Положення позивач мав би з'ясувати обставини і фактори, які б вплинули на строки переоформлення права забудовника (покупця) на об'єкт, добудови та подальшого введення об'єкта в експлуатацію. Крім того, відповідач вказав, що позивач разом з органом місцевого самоврядування у зв'язку з неможливістю завершення будівництва у встановлений договором строк мав би прийняти рішення про продовження строку завершення будівництва відповідно до п. 11.2 договору. Також апелянт вказав на пропущення строку позовної давності.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Приватного підприємства "Аметістум" на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2017 року у справі № 911/2509/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Кропивна Л.В., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі № 911/2509/16, призначено справу до розгляду на 15.05.2018 року та зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2017 р.

08.05.2018 року через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, вказує на те, що твердження відповідача стосовно того, що суд першої інстанції за першої неявки мав відкласти розгляд справи спростовується тим, що судове засідання, на якому було винесено рішення, було третім. Також відповідач вказував на те, що посилання ПП «Аметістум» щодо неправомірного недотримання РВ ФДМУ по м. Києву вимог Порядку № 1649 від 19.08.1998 р. спростовується тим, що позивачем було дотримано вимог чинного Порядку, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 631 від 10.05.2012 р. Також відповідач зазначив, що ПП «Аметістум» в добровільному порядку вступило в договірні відносини з позивачем та добровільно взяло на себе обов'язок вирішити питання щодо земельної ділянки під об'єктом незавершеного будівництва.

У судових засіданнях 15.05.2018 року та 05.06.2018 року було оголошено перерву в розгляді справи до 05.06.2018 року та 12.06.2018 року відповідно.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.06.2018 р. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні 12.06.2018 р. проти апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12.10.2004 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (Продавець) та Приватним підприємством "Аметістум" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні № 1010, відповідно до умов якого продавець зобов'язався продати, а покупець - купити об'єкт незавершеного будівництва - лабораторно-експериментальний корпус, місце знаходження якого: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8 (надалі - об'єкт). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 613.

У відповідності до пунктів 1.2.-1.6. договору об'єкт продано для завершення його будівництва з можливою зміною його первісного призначення протягом чотирьох років з моменту підписання цього договору. Право власності на об'єкт переходить до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі. Згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 20.05.2004 р. № 128, початкова вартість продажу об'єкта на аукціоні з урахуванням податку на додану вартість становить 999 843,60 грн. Згідно з протоколом аукціону від 08.10.2004 р. № 1, затвердженим наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 11.10.2004 р. № 343, остаточна ціна продажу об'єкта з урахуванням податку на додану вартість становить 1 099 828,00 грн. Вказаний в цьому договорі об'єкт продано за 1 099 828,00 грн.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору передача об'єкта здійснюється продавцем покупцю в п'ятиденний термін після сплати повної ціни продажу об'єкта. Передача об'єкта продавцем і прийняття об'єкта покупцем посвідчується актом приймання-передачі, який підписується сторонами.

Відповідно до п. 5.4 договору покупець зобов'язаний завершити будівництво об'єкта з можливою зміною його первісного призначення протягом чотирьох років з моменту підписання договору.

Покупець зобов'язаний питання відведення, купівлі або оренди земельної ділянки під об'єктом вирішити самостійно в установленому законом порядку (п. 5.8 договору).

Продавець зобов'язаний контролювати виконання умов договору (п.п. 6.1. 6.1.3. договору).

Пунктами 11.1, 11.2 договору передбачено, що зміна умов договору або внесення доповнень до нього можливі за згодою сторін. У разі неможливості завершення будівництва об'єкта в установлений договором строк за наявності відповідних обґрунтувань строк завершення будівництва може бути змінений за спільним рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування, про що укладається додатковий договір.

Відповідно до п. 11.4 договору у разі невиконання однією із сторін умов договору він може бути змінений або розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду або господарського суду. При розірванні договору об'єкт купівлі-продажу повертається продавцю.

На виконання п. 1.1. договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні № 1010 від 12.10.2004 позивач передав відповідачу об'єкт незавершеного будівництва - лабораторно-експериментальний корпус, місце знаходження якого: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8, що підтверджується актом приймання-передачі об'єкта незавершеного будівництва державної власності № 1090 від 31.12.2004 р., підписаним представниками сторін та скріплений печатками.

У подальшому, 15.01.2009 р. між сторонами було укладено договір №1010/1 про внесення зміні і доповнень до договору №1010 від 12.10.2004 р. купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні.

За умовами вищезазначеного договору №1010/1, на виконання пункту 2 рішення Київської міської ради від 27.11.2008 р. № 647/647 "Про надання дозволу приватному підприємству "Аметістум" на продовження строку завершення будівництва об'єкта незавершеного будівництва - лабораторно-експериментального корпусу на вулиці Алма-Атинській, 8 у Дарницькому районі міста Києва" та відповідно до Закону України "Про основи містобудування" внесено зміни до п. 5.4. Договору купівлі-продажу № 1010 від 12.10.2004 р..

Пункт 5.4. викладено у наступній редакції: «Завершити будівництво об'єкта з можливою зміною його первісного призначення до 12 жовтня 2012 року. Документом, що підтверджує закінчення будівництва є Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта».

Відповідно до п. 2. договору № 1010/1 від 15.01.2009 р. передбачено обов'язок покупця виконувати будівельні роботи згідно з графіком поетапного виконання проектних та будівельних робіт, що є невід'ємною частиною договору.

Додатком до договору № 1010/1 від 15.01.2009 р. між сторонами погоджено графік поетапного виконання проектних та будівельних робіт.

Листом від 09.01.2013 року Регіональне відділення ФДМУ по м. Києву за № 30-03/166 попередило ПП «Аметістум» про проведення перевірки та необхідності надання відповідних документів для складання актів перевірки.

12.02.2013 р. на виконання вимог статей 7 і 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" та статі 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву складено акт № 1 поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва: лабораторно-експериментальний корпус від 12.10.2004 № 1010, згідно якого умови договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - лабораторно-експериментальний корпус від 12.10.2004 № 1010 з урахуванням договору № 1010/1 від 15.01.2009 про внесення змін до договору не виконані, а саме: п. 3.3. акта: у річний термін з моменту підписання договору підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об'єкт; п. 3.4. акта: питання відведення, купівлі або оренди земельної ділянки під об'єктом вирішувати самостійно в установленому законом порядку; п. 3.5. акта: завершити будівництво об'єкта з можливою зміною його первісного призначення (до 12.10.2012), п. 3.6. акта: забезпечувати та виконувати вимоги екологічної безпеки, навколишнього природного середовища під час добудови та подальшого введення в експлуатацію об'єкта.

Супровідним листом № 30-03/833 від 15.02.2013 вказаний акт перевірки направлено відповідачу та 27.02.2013 р. отримано представником останнього, що підтверджується підписом останнього на рекомендованому повідомленні. Акт перевірки від 12.02.2013 р. не повернуто відповідачем позивачу.

В матеріалах справи відсутні докази оскарження акту перевірки з боку заявника - ПП "Аметістум".

Предметом позову є вимоги про розірвання договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні № 1010 від 12.10.2004, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Приватним підприємством "Аметістум", зобов'язання Приватного підприємства "Аметістум" повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву об'єкт незавершеного будівництва - лабораторно-експериментальний корпус, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8 за актом приймання-передачі.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (тут і далі в редакції та чинності на момент виникнення правовідносин) приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

До об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: підприємства (цехи, виробництва, дільниці, інші підрозділи, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, із структури якого вони виділяються) як єдині майнові комплекси, до складу яких входять усі види майна, призначені для їх діяльності, що визначені Цивільним кодексом України, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (далі - єдиний майновий комплекс підприємства); об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані; окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких це майно розташовано; акції (частки, паї), що належать державі у статутному капіталі господарських товариств, інших господарських організацій та підприємств, заснованих на базі об'єднання майна різних форм власності; об'єкти соціально-культурного призначення, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані, крім тих, що не підлягають приватизації (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна»)

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва» приватизація об'єктів незавершеного будівництва здійснюється органами приватизації, у тому числі за участю уповноважених ними юридичних осіб шляхом, в тому числі, продажу на аукціоні, за конкурсом.

Згідно з ст.11 Закону України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва» договори купівлі-продажу об'єктів незавершеного будівництва (в тому числі разом із земельною ділянкою) у разі приватизації підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За приписами ст.27 Закону України «Про приватизацію державного майна» при приватизації об'єкта державної власності шляхом його викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом між продавцем і покупцем укладається відповідний договір купівлі-продажу. Укладення та внесення змін до договорів купівлі-продажу здійснюється відповідно до вимог законодавства. Зміни, що вносяться до договорів купівлі-продажу, укладених у процесі приватизації, здійснюються в порядку, що затверджується Фондом державного майна України. Виключними умовами для розірвання договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством, є, в тому числі невиконання або неналежне виконання умов продажу об'єкта і зобов'язань покупця щодо основних напрямів розвитку і функціонування приватизованого об'єкта. У договорі купівлі-продажу чітко визначаються критичні значення неналежного виконання виключних умов (строк, відсоток виконання). Строк виконання зобов'язань, визначених у договорі купівлі-продажу, не повинен перевищувати п'яти років. На вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Абзацом 6 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено, що державний орган приватизації зобов'язаний вимагати від нового власника виконання зобов'язань, визначених договором купівлі-продажу об'єкта приватизації, та в разі їх невиконання застосовувати до нього санкції згідно із законом.

Згідно з положеннями ст. 19 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", обов'язковими умовами приватизації об'єктів незавершеного будівництва, крім продажу під розбирання, зокрема є: встановлення строку завершення будівництва об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до п.1. договору про внесення змін і доповнень до договору № 1010 від 12.10.2004 р. купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності, відповідач зобов'язаний був закінчити будівництво об'єкта з можливою зміною його первісного призначення в строк до 12.10.2012 року.

Крім того, виконання будівельних робіт мало бути виконане ПП «Аметістум» згідно з графіком поетапного виконання проектних та будівельних робіт (додаток до договору від 15.01.2009 за №1010/1) та п.2 договору № 1010/1 від 15.01.2009 р.

Стосовно посилання апелянта на те, що він звертався до РВ Фонду державного майна України по місту Києву і до Постійної комісії Київської міської ради з питань власності щодо продовження строку завершення будівництва об'єктів незавершеного будівництва - лабораторно-експериментальний корпус на вул. Алма-Атинській, 8, однак позивач безпідставно ухилявся від укладення додаткової угоди про внесення змін до договору купівлі-продажу в частині продовження строку завершення будівництва, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 07.11.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017 у справі № 910/16676/16 за позовом Приватного підприємства "Аметістум" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про зміну умов договору, ПП "Аметістум" відмовлено у задоволенні позовних вимог до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про внесення змін до договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні № 1010 від 12.10.2004 в частині зміни строку завершення будівництва об'єкта з можливою зміною його первісного визначення - до 12 жовтня 2019 року.

Зокрема, у вказаних рішеннях встановлено, що позивачем не надано рішення органу місцевого самоврядування про надання згоди на внесення змін до договору купівлі-продажу об'єктів незавершеного будівництва щодо продовження строків будівництва, тому відповідно до положення п. 4.3. Порядку внесення змін до договорів купівлі-продажу державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 03.05.2012 №605, за відсутності такого рішення органу місцевого самоврядування, відсутні підстави для продовження терміну завершення будівництва об'єкта приватизації.

Відповідно до приписів ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що на момент судового розгляду справи положення договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва державної власності шляхом продажу на аукціоні № 1010 від 12.10.2004 з урахуванням змін згідно договору № 1010/1 від 15.01.2009 про внесення змін і доповнень до договору № 1010 від 12.10.2014 стосовно строку закінчення будівництва є чинними відповідно до рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2016 р., яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017 р. у справі № 910/16676/16.

Пунктом 3 статті 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що державні органи приватизації у межах своєї компетенції контролюють виконання умов договорів купівлі-продажу державного майна.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - лабораторно-експериментального корпусу від 12.10.2004 р. № 1010, встановлено у Акті № 1 поточної перевірки та підтверджено матеріалами справи.

Згідно ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

ПП «Аметістум» на підтвердження факту закінчення будівництва об'єкта договору до 12.10.2012 р. належних та допустимих доказі не надало.

Твердження відповідача (апелянта) про неможливість завершити будівництво у встановлені договором строки через відсутність документів на право користування земельною ділянкою, обов'язок отримання яких покладено саме на позивача (продавця), не заслуговують на увагу, адже укладаючи спірний договір (п. 5.8) сторони погодили, що питання відведення, купівлі або оренди земельної ділянки вирішується покупцем (відповідачем) самостійно в установленому законодавством порядку. Доказів внесення змін до договору в цій частині або визнання його недійсним матеріали справи не містять, відповідно згадана умова є чинною та обов'язковою для сторін.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору щодо забудови об'єкта приватизації у строк, встановлений договором.

У частині 2 . 19 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва" статті зазначено, що у разі невиконання умов, зазначених у цій статті, договір купівлі-продажу підлягає розірванню в установленому законодавством порядку. При цьому покупець, з яким розірвано договір купівлі-продажу, повертає об'єкт приватизації в державну власність за актом приймання-передачі, а також відшкодовує державі збитки, завдані невиконанням умов договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Пунктом 11.4. договору встановлено, що у разі невиконання однією з сторін умов цього договору мін може бути змінений або розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду або господарського суду. При розірванні договору об'єкт купівлі-продажу повертається продавцю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, які встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № №6-75цс13.

Враховуючи факт невиконання відповідачем зобов'язань щодо закінчення будівництва, відсутність доказів на спростування вказаних обставин, а також законодавче визначення можливості розірвання договору на вказаній підставі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимога позивача про розірвання договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 11.4. договору у разі невиконання однією з сторін умов цього договору мін може бути змінений або розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду або господарського суду. При розірванні договору об'єкт купівлі-продажу повертається продавцю.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимога позивача про зобов'язання відповідача повернути об'єкт незавершеного будівництва за актом приймання-передачі, також підлягає задоволенню.

Крім того, апелянтом в апеляційній скарзі було заявлено про застосування строку позовної давності, в якій відповідач вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими позовними вимогами.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Апелянт, зазначаючи про неможливість заявити про сплив позовної давності до суду першої інстанції, посилається на те, що він був відсутній у судовому засіданні 03.03.2017 р., суд безпідставно розглянув справу за відсутності представника відповідача та не відклав розгляд справи для надання часу відповідачу надати суду першої інстанції докази поважності причини відсутності його у судовому засіданні, відзиву на позовну заяву та клопотання про застосування позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Київської області від 23.02.2017 р. було поновлено провадження у справі № 911/2509/16 та справу призначено до розгляду на 03.03.2017 р. Вказана ухвала була направлена судом першої інстанції відповідачу 24.02.2017 р., що підтверджується відомостями про відправлення процесуального документа на зворотному боці ухвали суду.

В той же час, матеріали справи не містять рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ухвали суду першої інстанції від 23.02.2017 р. відповідачу, а тому, враховуючи право сторони заявити клопотання про сплив позовної давності на будь-якій стадії судового процесу до винесення судового рішення, колегія суддів вважає поважними причини пропуску подачі заяви про сплив позовної давності до суду першої інстанції та приймається апеляційним судом до розгляду.

Згідно зі статтею 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

За приписами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься лист відповідача № 30-06 від 30.06.2015 р., в якому зазначено, що ПП «Аметістум» не виконав свої зобов'язання за спірним договором купівлі-продажу № 1010 від 12.10.2004 р. в частині вирішення питання щодо земельної ділянки під об'єктом будівництва та просив підтримати рішення Постійної комісії з питань власності Київської міської ради № 19 від 04.12.2014 р. про погодження питання щодо надання дозволу ПП «Аметістум» на продовження терміну завершення будівництва до 12.10.2019 р., що стало б підставою для внесення змін до договору купівлі-продажу № 1010 від 12.10.2004 р. в частині продовження строків будівництва.

Таким чином, оскільки 30.06.2015 р. відповідачем було визнано свій обов'язок з вирішення питання щодо земельної ділянки під об'єктом договору, у зв'язку з чим ПП «Аметістум» прохав позивача здійснити дії щодо зміни умов договору в частині продовження строків будівництва, а тому колегія суддів дійшла до висновку, що 30.06.2015 р. відбулось переривання перебігу позовної давності та строк позовної давності почався спочатку, у зв'язку з чим позивачем не було пропущено строк позовної давності при подачі даного позову до суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про безпідставність клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Стосовно твердження відповідача, що рішення суду винесено без участі представника відповідача, що є грубим порушенням його процесуальних прав, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи, а саме щодо судового засідання, призначеного на 03.03.2017 р.

За змістом статті 64 ГПК України (в редакції чинної на момент винесення спірного рішення), зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, оскільки кореспонденція направлялась судом першої інстанції на юридичну адресу відповідача, яка зазначена в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Водночас, колегія суддів враховує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Аналізуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що відповідач не був позбавлений права направити в судове засідання свого представника.

Наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання 03.03.2017 р., а саме скрутне фінансове становище компанії, не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об'єктивно непереборними. Юридична особа, як учасник судового процесу, не позбавлена права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів підприємства у суді, а також керівника підприємства.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на момент винесення оскаржуваного рішення) передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, доводи апелянта про порушення його права на участь в судовому засіданні 03.03.2017 р. є необґрунтованими та не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги не має.

В той же час, колегія суддів не погоджується з розміром стягнутого судом першої інстанції судового збору з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви, у серпні 2016 р. позивач звернувся до суду з позовними вимогами про розірвання договору купівлі-продажу від 12.10.2004 р. № 1010 об'єкта незавершеного будівництва - лабораторно-експериментального корпусу, який розташований за адресою м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8 та зобов'язання ПП «Аметістум» повернути позивачу об'єкт незавершеного будівництва лабораторно-експериментального корпусу, який розташований за адресою м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8 за актом приймання-передачі.

Статтею 55 ГПК України (в редакції станом на момент позову) передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошей і про витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за приписом підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем було подано позов за однією вимогою немайнового характеру (розірвання договору купівлі-продажу від 12.10.2004 р. № 1010 об'єкта незавершеного будівництва) та однією вимогою майнового характеру (повернення позивачу об'єкт незавершеного будівництва)

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (чинної станом на дату подачі апеляційної скарги) закріплено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», чинної станом на час подання позовної заяви, за подання позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлена в розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат; за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року № 928-VIІ розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2016 року становив 1378,00 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ціна продажу об'єкта незавершеного будівництва - лабораторно-експериментального корпусу за адресою м. Київ, вул. Алма-Аттинська, 8 становить 1 099 828,00 грн.

Якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог (абзац другий частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір»).

Таким чином, при подачі позову позивачем повинно було бути сплачено 17 875,42 грн. судового (16 497,42 грн. за вимогу майнового характеру та 1 378,00 грн. за вимогу немайнового характеру).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідно до платіжного доручення № 624 від 23.12.2016 р. було сплачено 2 756,00 грн. судового збору за подачу позовної заяви

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції було прийнято на користь позивача, в той час як останній сплатив лише 2 756,00 грн., колегія суддів дійшла до висновку, що сума несплаченого судового збору за подання позову (15 119,44 грн.) підлягає стягненню з відповідача у дохід Державного бюджету України.

Крім того, частиною 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлені розміри ставок судового збору, зокрема, за подання апеляційної скарги на рішення суду; апеляційних скарг у справі про банкрутство; заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами встановлені ставки у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Оскільки відповідач при поданні апеляційної скарги повинен був сплатити 26 813,13 грн. (17875,42 грн. * 150), в той час як останнім було сплачено лише 4134,00 грн., враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла до висновку, що сума несплаченого судового збору (22 679,16 грн.) за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача у дохід Державного бюджету України.

Враховуючи повноваження апеляційної інстанції та те, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини у справі, проте невірно визначено розмір судового збору, рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Аметістум" на рішення господарського суду Київської області від 03.03.2017 року у справі № 911/2509/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 03.03.2017 року у справі № 911/2509/16 змінити в частині стягнутого судового збору за подачу позовної заяви шляхом доповнення резолютивної частини рішення пунктом 5 наступного змісту:

«Стягнути з Приватного підприємства "Аметістум" (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100; ідентифікаційний код 33094834) в дохід державного бюджету України 15 119,44 грн. судового збору за подачу позовної заяви.»

3. В іншій частині рішення господарського суду Київської області від 03.03.2017 року у справі № 911/2509/16 залишити без змін.

4. Стягнути з Приватного підприємства "Аметістум" (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100; ідентифікаційний код 33094834) в дохід державного бюджету України 22 679,16 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

5. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду Київської області 03.03.2017 року у справі № 911/2509/16.

6. Видачу наказів доручити господарському суду Київської області.

7. Матеріали справи № 911/2509/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 18.06.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко