ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018р. Справа №914/953/18

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. при секретарі судового засідання Кірі О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області, Львівська область, м.Дрогобич, в інтересах держави в особі

Позивача-1: Дрогобицької міської ради Львівської області, Львівська область, м.Дрогобич,

Позивача-2: Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області, Львівська область, м.Дрогобич,

до Відповідача: Фізичної особи-підприємця Комарницького Романа Миколайовича, Львівська область, м.Дрогобич

про: визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути приміщення.

Представники:

Прокурора: Куцик В.Б. - представник (посвідчення від 27.09.2017р. №048029);

Позивача-1: не з'явився.

Позивача-2: не з'явився.

Відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради Львівської області та Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Комарницького Романа Миколайовича про визнання недійсним Договору оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд №38, підписаного між Відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області та Фізичною особою-підприємцем Комарницьким Романом Миколайовичем, а саме нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та зобов'язання Фізичної особи-підприємця Комарницького Романа Миколайовича звільнити та передати за актом приймання-передачі Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та вартістю 59280,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.05.2018р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; підготовче засідання призначити на 12.06.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.06.2018р. у даній справі суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 12.06.2018р.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Процесуальні права та обов'язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив Прокурор в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз'яснення прав та обов'язків до суду не надходили.

Заяв про відвід судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Прокурор в судове засідання з'явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову, надав оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до позовної заяви для огляду судом, зазначив про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Представник Позивача-1 в судове засідання не з'явився, явка визнавалась обов'язковою, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання; вимог ухвали Господарського суду Львівської області, про причини невиконання суду не повідомив.

Представник Позивача-2 в судове засідання не з'явився, 01.06.2018р. подав заяву (вх. №19829/18), у якій підтримує заявлені Прокурором в інтересах держави в особі Позивачів-1 та 2 позовні вимоги у повному обсязі і просить суд розглянути справу без участі представника Позивача-2. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Відповідач явку особисто чи повноважного представника в судове засідання не забезпечив, 11.06.2018р. подав Заяву (вх. №21152/18), у якій визнає позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Позивачів-1 та 2 та просить суд розглянути справу без участі представника Відповідача.

Позиція Прокурора в інтересах держави в особі Позивачів-1 та 2:

Прокурор просить суд визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд №38, підписаний між Відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області та Фізичною особою-підприємцем Комарницьким Романом Миколайовичем, а саме нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та зобов'язати Фізичну особу-підприємця Комарницького Романа Миколайовича звільнити та передати за актом приймання-передачі Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та вартістю 59280,00 грн.

Позиція Відповідача:

Відповідач визнає позов, просить суд розглянути справу без участі представника Відповідача, зобов'язується повернути нежитлове приміщення загальною площею 34,8 м.кв., яке знаходиться в будівлі Дрогобицької СШ №16 за адресою: АДРЕСА_2 Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області за актом приймання-передачі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представників Позивача-1, 2 та Відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Прокурором доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю з огляду на наступне.

01.05.2016р. між Відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області (надалі - Позивач-2, Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Комарницьким Романом Миколайовичем (надалі - Відповідач, Орендар) укладено Договір оренди нежитлових приміщень, будівель та споруд №38 (надалі - Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) Орендодавець передав, а Орендар прийняв згідно акту приймання-передачі в оренду нежитлове приміщення за адресою: м.Дрогобич, вул.Грушевського, 136, загальною площею 34,8 м.кв. (надалі - Об'єкт оренди). Об'єкт оренди фактично переданий Орендареві до моменту підписання Договору.

Згідно пункту 2.1. Договору Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє з 01.05.2016р. по 31.12.2016р.

Пунктом 2.2. Договору встановлено, що в разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення або зміну умов Договору протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Відповідно до пунктів 3.1.-3.3. Договору орендна плата за перший місяць становить 824,34 грн. з врахуванням ПДВ. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць нараховується відповідно до Методики розрахунку орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Орендна плата вноситься Орендарем не пізніше 25 числа за поточний місяць.

У випадках, не передбачених Договором Сторони керуються чинним законодавством України (п.8.1. Договору).

Актом приймання-передачі Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування Об'єкт оренди для виробництва рекламної продукції.

Вказаний Договір та Акт приймання-передачі підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток Сторін Договору.

Відповідно до пунктів 2.1. та 2.10. Положення про відділ освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області, затвердженого рішенням п'ятої сесії сьомого скликання від 12.02.2016р. №135, встановлено, що основними завданнями відділу є реалізація державної політики в галузі освіти і виховання з урахуванням особливостей соціально-культурного середовища міст Дрогобича і Стебника; забезпечення соціального захисту, охорони життя, здоров'я та захисту прав учасників навчально-виховного процесу в навчальних закладах та установах освіти.

Пунктами 3.1.1. та 3.1.3. Положення передбачено, що відділ освіти здійснює управління загальноосвітніми, дошкільними та позашкільними навчальними закладами усіх типів і форм власності, розташованими на території міст; забезпечує оперативний контроль за збереженням існуючої мережі загальноосвітніх, дошкільних та позашкільних навчальних закладів, сприяє їх навчально-методичному, фінансовому та матеріально-технічному забезпеченню.

Згідно пункту 4.7. відділ освіти має право надавати в оренду фізичним та юридичним особам не експлуатоване майно та вільні площі закладів, які знаходяться на балансі відділу освіти за погодженням з відділом оренди та приватизації комунального майна.

Пунктом 1.5. Статуту Дрогобицької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №16, Дрогобицької міської ради Львівської області (Затвердженого рішенням Дрогобицької міської ради Львівської області від 15.12.2016р. №510) встановлено, що головною метою навчального закладу є забезпечення реалізації права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти.

Згідно пункту 1.6. Статуту, серед іншого головними завданнями навчального закладу є забезпечення реалізації права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти, виховання громадянина України.

Листом від 05.05.2018р. вих. №01-4/676 Позивач-2 повідомив Прокурора про те, що Дрогобицький заклад загальної середньої освіти, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, перебуває в комунальній власності міста та на балансі Позивача-2. Окрім того, вказаним Листом Позивач-2 повідомив, що Об'єкт оренди є частиною будівлі школи, яка не пов'язана із організацією навчально-виховного процесу.

Висновком про вартість майна від 18.04.2018р. б/н, складеним суб'єктом оціночної діяльності Фізичною особою-підприємцем Примяком Зоряном Мирославовичем встановлено, що, станом на 17.04.2018р. вартість Об'єкта оренди становить 59280,00 грн. без урахування ПДВ.

З підстав наведеного Прокурор в інтересах держави в особі Позивачів-1 та 2 просить суд визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд №38, підписаний між Відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області та Фізичною особою-підприємцем Комарницьким Романом Миколайовичем, а саме нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та зобов'язати Фізичну особу-підприємця Комарницького Романа Миколайовича звільнити та передати за актом приймання-передачі Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та вартістю 59280,00 грн., оскільки Об'єкт оренди є частиною будівлі закладу освіти та використовується Орендарем не для забезпечення навчально-виховного процесу.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цей Закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Приписами ст.10 Закону передбачено, що істотними умовами договору оренди, серед іншого є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації).

Згідно статті 11 Закону оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

Пунктом 2 Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. №629 встановлено, що оцінка об'єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об'єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою, з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку, для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Згідно ч.1 ст.2, ч.3 ст.18, ч.ч.1, 3 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності; орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі; орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються договором.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктами оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.1 ст.286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналогічні приписи містяться і в ч.1 ст.181 ГК України, відповідно до якої, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Приписами частини першої статті 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.2 ст.207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», що стаття 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Водночас не виключається можливість передачі розбіжностей, що виникають при укладанні договору оренди, на вирішення господарського суду. У такому випадку договір оренди вважається укладеним з моменту набрання законної сили відповідним рішенням господарського суду і на умовах, зазначених у цьому рішенні. Отже, лише за наявності у договорі істотних умов, якщо їх не врегульовано чинним законодавством, договір оренди майна можна вважати укладеним. При цьому умова договору щодо вартості об'єкта оренди державного або комунального майна повинна відповідати Методиці оцінки об'єктів оренди, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.95 №629.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про освіту» (у чинній станом на момент укладення Договору редакції) завданням законодавства України про освіту є регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загально-культурної підготовки громадян України.

Пунктом 3.2. Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затвердженими постаново Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001р. №63 встановлено, що в будівлях загальноосвітніх шкіл передбачаються такі функціональні групи приміщень: класні кімнати, навчальні кабінети, лабораторії з лаборантськими, кабінети трудового навчання та профорієнтації, продовженого дня, фізкультурно-спортивні, приміщення харчоблоку, медичні, актовий зал, бібліотека, адміністративні, допоміжні приміщення - вестибюль, рекреації, гардероби, санітарні вузли з технічними приміщеннями тощо.

Згідно пункту 3.19. вказаних Правил і норм передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Приписами ч.5 ст.63 Закону України «Про освіту» (у чинній станом на момент укладення Договору редакції) передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Таким чином, в порушення вимог статтей 10 та 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», пункту 3.19. Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу та ч.5 ст.63 Закону «Про освіту» (у чинній станом на момент укладення Договору редакції) Позивачем-2 передано Відповідачу в строкове платне користування майно, яке є частиною будівлі закладу освіти без здійснення попередньої оцінки Об'єкта оренди у встановленому чинним законодавством порядку та за цільовим призначенням, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, що є підставою для визнання Договору недійсним та зобов'язання Відповідача повернути Об'єкт оренди за Актом приймання-передачі.

Щодо звернення до господарського суду заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області суд зазначає наступне.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. З Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частин 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002р. №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Як вбачається із матеріалів справи, позов заявлено Заступником керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради Львівської області та Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області, на які державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави, передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Законом України «Про освіту», Законом України «Про оренду державного та комунального майна», а тому суд вважає, що Прокурором доведено підставність звернення з відповідним позовом.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Позивачем-2 та Відповідачем вимог чинного законодавства щодо процедури укладення договору оренди комунального майна, передачу майна закладу освіти не за цільовим призначенням, беручи до уваги визнання позову Відповідачем позову, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про визнання недійсним Договору оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд №38, підписаного між Відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області та Фізичною особою-підприємцем Комарницьким Романом Миколайовичем, а саме нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та зобов'язання Фізичної особи-підприємця Комарницького Романа Миколайовича звільнити та передати за актом приймання-передачі Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та вартістю 59280,00 грн. є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п. 1 та 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762 гривень.

Прокурором при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Прокурор очікує понести у зв'язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 3524,00 грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору. Належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту здійснення інших судових витрат Прокурором суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Як доказ сплати судових витрат Прокурор подав Платіжне доручення від 08.05.2018р. №886 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 3524,00 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Прокурором в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Прокурором за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 3524,00 грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Прокуратури Львівської області 3524,00 грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 181, 184, 193, 206, 320 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3, 6, 11, 15, 16, 509, 525, 526, 527, 530, 601, 610, 612, 614, 625, 626, 627, 628, 629, 632, 762 Цивільного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд №38, підписаного між Відділом освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області (82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул.Шевченка, буд.21; ідентифікаційний код 02144660) та Фізичною особою-підприємцем Комарницьким Романом Миколайовичем (82100, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1), а саме нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв.

3. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця Комарницького Романа Миколайовича (82100, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) звільнити та передати за актом приймання-передачі Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області (82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул.Шевченка, буд.21; ідентифікаційний код 02144660) нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 34,8 м.кв. та вартістю 59280,00 грн.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Комарницького Романа Миколайовича (82100, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Прокуратури Львівської області (79005, Львівська область, м.Львів, пр.Шевченка, буд.17/19; ідентифікаційний код 02910031) 3524,00 грн. судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.06.2018р.

Суддя Фартушок Т. Б.