ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2018 р. м. Київ Справа № 911/3716/17

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Мірошніченко В.В. розглянув у підготовчому засіданні

позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «ОСОБА_1 залізниця» ПАТ «Українська залізниця», м. Одеса

до Державного підприємства «Макарівське лісове господарство», смт. Макарів Макарівського району Київської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 митниці Державної фіскальної служби, м.Одеса

про стягнення заборгованості

У засіданні суду приймали участь:

представник позивача: не зявився

представник відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №01-21/79 від 06.05.2018);

від третьої особи: не зявились

ВСТАНОВИВ:

11.12.2017 Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «ОСОБА_1 залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (далі позивач, залізниця, ПАТ «Укрзалізниця») звернулось до Господарського суду Київської області (далі суд) із позовною заявою до Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» (далі відповідач, ДП «Макарівський лісгосп») про стягнення з останнього: плату за користування вагонами у сумі 379 478грн (з ПДВ); збір за зберігання вантажу у вагонах у розмірі 148 340,88грн (з ПДВ); збір за маневрову роботу у сумі 808,32грн (з ПДВ); телеграфний збір у сумі 146,40грн (з ПДВ). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 7 931,61грн.

Позовні вимоги обґрунтовує ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт», Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення, ст. 4, 218 Митного кодексу України (далі МК України), ст. 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 (далі Статут залізниць України) та вказує на те, що залізниця понесла додаткові витрати пов'язані з затримкою вантажу відповідача. Зазначає, що ДП «Макарівський лісгосп» завантажував відповідні вагони вантажем «деревина паливна у вигляді колод, полін, сучків, вязанок хмизу або в аналогічних видах», експорт частини якого заборонений, згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про особливості державного регулювання діяльності субєктів підприємницької діяльності, повязаної з реалізацією та експортом лісоматеріалів». Стверджує, що оскільки датою закінчення затримки вагонів є 25.07.2017, а позовна заява направлено до суду засобами поштового звязку 07.12.2017, то ПАТ «Укрзалізниця» не було пропущено шестимісячний строк позовної давності, який передбачений ст. 137 Статуту залізниця України.

Ухвалою суду від 13.12.2017 порушено провадження у справі та з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору, зобовязано сторін надати відповідні докази.

Разом з цим, 15.12.2017 набрали чинності зміни до Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), внесені Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147VIII від 13.10.2017, відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У звязку із зазначеним, судом постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, на стадії - підготовче провадження, про що винесено відповідну ухвалу від 15.01.2018, яка занесена до протоколу судового засідання (а.с. 93-94).

На підставі ст.183 ГПК України підготовче засідання неодноразово відкладалося.

Ухвалою суду від 12.03.2018, з урахуванням положень ст. 177 ГПК України, судом постановлено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти розгляд справи до 12.04.2018.

Ухвалою суду від 12.04.2018 відхилено клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору СЧ «Пролісок» С.Р.Л.; на підставі ст. 50 ГПК України залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 митницю Державної фіскальної служби (далі третя особа, ОСОБА_1 митниця).

На підставі ст. 183 ГПК України, підготовче засідання було відкладено до 07.05.2018.

07.05.2018 за результатами підготовчого засідання суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 31.05.2018, про що судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

На підставі ст.216 ГПК України, у судовому засідання оголошувалась перерва до 07.06.2018 та 14.06.2018 відповідно.

У судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, проте, подав до суду заяву, у якій просив суд здійснювати розгляд справи без участі представника ПАТ «Укрзалізниця», у звязку із його зайнятістю та труднощами придбання проїзних документів (т. 2 а.с. 25). Указану заяву, суд з урахуванням положень ст. 42 ГПК України, визнав за можливе задовольнити. Водночас, у даній заяві позивач зазначив, що підтримує позовні вимоги з підстав викладених у позові та письмових поясненнях (т. 1 а.с. 96-102; 134-136; 178-180). Додатково зазначив, що надав суду усі необхідні докази та пояснення.

Під час судового засідання представник відповідача проти позову заперечив, про що зазначив у відзиві на позовну заяву та запереченнях (т. 1 а.с.45-52; 122-125; 139-148), зокрема, вказав, що затримка відповідних вагонів відбулась не з метою проведення митних формальностей, а за вказівкою органів досудового розслідування, а тому вина відповідача у затримці вагонів відсутня, що виключає стягнення заборгованості за їх користування, за зберігання вантажу у вагонах, збору за маневрову роботу та телеграфного збору. Ураховуючи зазначене, вважає, що відповідачем у даній справі повинно бути Управління СБУ в Одеській області.

Крім того, відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. У даній заяві відповідач зазначив, що підставою для подання позову є подія затримання відповідних вагонів 26.01.2017. Вказує, що згідно ст. 137 Статуту залізниць України строк позовної давності становить шість місяців. За таких обставин, вважає, що відповідний строк сплинув 26.07.2017, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову застосувавши позовну давність.

Окрім цього, відповідачем також у порядку ст.221 ГПК України подано суду заяву про вирішення питання щодо понесених судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У судове засідання представник третьої особи не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно (т. 2 а.с. 31-32). Водночас, ОСОБА_1 митницею було подано до суду письмові пояснення у яких остання зазначила, що відповідною ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси було надано дозвіл правоохоронним органам на проведення огляду вантажу, який переміщувався у залізничних вагонах, зокрема, №№60676277 та 67388702, та які знаходились на залізничний станції Кучурган регіональної філії ОСОБА_1 залізниці. Ураховуючи зазначене, вказані процесуальні дії проводились саме в рамках кримінального провадження, і не як форма митного контролю посадовими особами ОСОБА_1 митниці ДФС.

Крім того, у вказаних поясненнях ОСОБА_1 митниця просила суд залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління поліції в Одеській області. У задоволенні вказаного клопотання суд, з урахуванням положень ст. 50 ГПК України, відмовив, про що було постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 31.05.2018 (т. 2 а.с. 11-14).

На підставі ст. 233 ГПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

У січні 2017 року відповідач відправив зі станції «Спартак» Південно-Західної залізниці до станції «Галац Ларга» Румунської залізниці вагони №№60676277 та 67388702 з вантажем «древесина топлевная в виде бревен, поленьев, сучьев, вязанок хвороста или в аналогичных видах», що підтверджується накладними ЦИМ/СМГС з номерами відправок №№456558 та 456822 відповідно (т. 1 а.с. 14-15).

Вантажовідправником вказаних товарів у документах зазначено ДП «Макарівський лісгосп», вантажоотримувачем - СЧ «Пролісок» С.Р.Л. (Румунія). Вантаж був оформлений у митному режимі «експорт» Київською обласною митницею ДФС.

26.01.2018 ОСОБА_1 митниця ДФС звернулась до начальника залізничної станції Кучуган ОСОБА_3 із заявою у якій вимагала затримати вагони, зокрема, №№67388702, 60676277 з відповідним вантажем та доручення на проведення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення наданого Управлінням СБУ в Одеській області.

Так, по факту затримання вагонів №№67388702, 60676277 з метою проведення митними органами огляду (переогляду) транспортних засобів працівниками залізниці було складено акт загальної форми №15к1 від 26.01.2017 (т. 1 а.с. 19).

У подальшому, ухвалою Приморського районного суду м.Одеса від 02.02.2017 №№5002/1008/17, 1-кс/522/1547/17 надано старшому слідчому ОВС СУ ГУ НП в Одеській області ОСОБА_4 та співробітникам УЗЕ в Одеській області ДЗЕ НП України дозвіл на проведення огляду вантажу, який переміщається у залізничних вагонах за номерами, зокрема, №№67388702, 60676277 та які знаходяться на залізничній дорожній станції Кучургани регіональної філії ОСОБА_1 залізниці (т. 1 а.с. 17-18). Крім того, із змісту вказаної ухвали вбачається, що згідно рапорту співробітників УЗЕ в Одеській області Департаменту захисту економіки від 26.01.2017, у вагонах серед «деревини паливної» знаходиться від 12,5% до 47% «деревини ділової», тобто, лісоматеріалів з УКТ ЗЕД 4403.

Після цього, ухвалою Приморського районного суду м.Одеса від 07.07.2017 №522/1008/17, 1-кс/522/2015/17 накладено арешт на майно «деревина паливна», загальною вагою 437т., вилучене 03.02.2017 в ході огляду залізничних вагонів, зокрема, №№67388702, 60676277, які знаходяться на пункті пропуску «Кучуган-залізнична станція» в режимі «експорт», відправником якого є, зокрема, ДП «Макарівський лісгосп» на адресу компанії «СЧ Пролісок СРЛ» (Румунія). Водночас, із змісту даної ухвали вбачається, що у ході огляду візуально відкритої частини вагону виявлено невідповідність відомостей стосовно якості та діаметру деревини: у вантажному вагоні відкритого типу №60676277, у якому переміщується згідно накладної ЦИМ/СМНС №456558 від 05.01.2017 деревина паливна загальною вагою 38 тис. 300 кг., фактично у візуально обстеженої частини залізничного вагону №60676277, знаходиться 29% ділової деревини, а 71% складає паливна деревина. У вантажному вагоні відкритого типу №67388702, у якому переміщується згідно накладної ЦИМ/СМНС №456822 від 06.06.2017 деревина паливна загальною вагою 37 тис.кг; фактично у візуально обстеженої частини залізничного вагону №67388702 знаходиться 47% ділової деревини, 53% складає паливна деревина.

31.05.2017 старший слідчий в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області підполковник поліції ОСОБА_4 звернулася з листом вих. №4/7575 (т. 1 а.с. 22) до директора регіональної філії «ОСОБА_1 залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», в якому просила з метою недопущення вивозу за межі України забороненої до експорту деревини, направити вагони, зокрема, №№67388702, 60676277, які знаходилися на залізничній станції Кучурган регіональної філії «ОСОБА_1 залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» за адресою: Одеська обл., Розділянський район, с. Труд-куток, на станцію «Одеса-Застава-1» ОСОБА_1 залізниці (код станції: 405101), одержувачу ТОВ «Віматекс» (код одержувача: 3294).

Листом від 31.05.2017 вих. №54-17, адресованим директору регіональної філії «ОСОБА_1 залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», ТОВ «Віматекс» підтвердило свою готовність прийняти вищезазначені вагони на свою адресу. Оплату за ЖД тариф гарантувало (т. 1 а.с. 23).

Наказом начальника Дирекції залізничних перевезень №366 від 25.07.2017 було дозволено переадресувати по первинним перевізним документам вагони №№ 67388702, 60676277 на станцію «Одеса-Застава-1» одержувачу ТОВ «Віматекс» (т. 1 а.с. 24).

За таких обставин, ураховуючи затримку вагонів для проведення огляду (переогляду), яка виникла на залізничному транспорті з 26.01.2017 та тривала до 25.07.2017, відповідачу були нараховані відповідні платежі, про що було складено акт загальної форми №114к1 від 25.07.2017 про закінчення затримки даних вагонів (т. 1 а.с.20).

Так, за користування відповідними вагонами на станціях «Спартак» Південно-Західної залізниці та Кучургани регіональної філії ОСОБА_1 залізниці було нараховано платежів на загальну суму 529 601,83грн (т. 1 а.с. 20, на зворотному боці), з яких: плата за користування 316 231,26грн (ПДВ 63246,25грн); плата за зберігання 124 308,00грн (ПДВ 24 861,60грн); маневрову роботу 673,60грн (ПДВ 134,72грн); телеграфне повідомлення 122,00грн (ПДВ 24,40грн).

Після цього, 08.08.2017 начальник станції Бородянка (Спартак) Київської дирекції залізничних перевезень Південно-Західної залізниці направив відповідачу претензію вих. №30 про сплату додаткових платежів за затримку вагонів на суму 529 601,83грн за час затримки вагонів 4 325в/год (т. 1 а.с. 25).

У відповідь на вказану претензію 11.09.2017 ДП «Макарівський лісгосп» направив до начальника станції Бородянка (Спартак) Київської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» лист №07-09/341, в якому зазначив, що відповідачу відомо про затримку вагонів, яка відбулась в рамках кримінального провадження №0000023. Вказав, що за клопотанням слідчого Приморським районним судом м.Одеса було винесено ухвали від 26.01.2017 та 07.02.2017 про арешт майна (лісопродукції), постачання якого здійснювалось у відповідних вагонах. ДП «Макарівський лісгосп» не є перевізником товарів у вагонах. Право власності на вказаний вантаж та усі ризики повязані з його доставкою з моменту його завантаження перейшло до СЧ «Пролісок» С.Р.Л. Крім того, зазначив, що ДП «Макарівський лісгосп» не несе зобовязань щодо оплати витрат залізниці, які повязані із користуванням відповідними вагонами та іншими послугами залізниці, оскільки відповідач не є власником чи перевізником відповідного вантажу (т. 1 а.с. 26).

Зважаючи на те, що відповідачем не було сплачено у добровільному порядку відповідні нараховані позивачем платежі, ПАТ «Укрзалізниця» звернулась із даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ГПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється, зокрема, відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі УМВС), яка є чинною для України відповідно до Закону України «Про правонаступництво в Україні» від 12.09.1991 № 1543-XII та Віденської конвенції про правонаступництво держав.

У свою чергу, відповідно до ч.ч. 2,5 ст. 306 ГК України, суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом визначаються Статутом залізниць України.

Статтею 5 УМВС визначено, що при відсутності відповідних положень в цій Угоді, застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права.

Параграфами 1, 2 ст. 32 УМВС передбачено, що перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку передбаченому ст. 31 «Оплата провізних платежів та неустойок».

Якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, оплата провізних платежів є обов'язком: відправника - перевізникам, які беруть участь у перевезенні вантажу, за виключенням перевізника, який видає вантаж, за здійснене ним перевезення (параграф 1 ст. 31 УМВС).

Відповідно до ст. 2 УМВС, необхідно розуміти, що перевізник це договірний перевізник і всі подальші перевізники, які беруть участь у перевезенні вантажу, у тому числі по водній ділянці шляху в міжнародному залізнично-поромному сполученні; відправник - особа, яка пред'явила вантаж до перевезення і вказана в накладній як відправник вантажу.

Якщо відправник або отримувач виконання своїх зобов'язань, передбачених в параграфі 1 даної статті, покладає на третю особу, то ця особа повинна бути зазначена відправником в накладній як платник і повинна мати договір з відповідним перевізником (параграф 2 ст. 31 УМВС).

Так, у своєму листі від 11.09.2017 вих. № 07-09/341, відповідач вказує на те, що перевізником лісопродуктів у вагонах №№67388702, 60676277 є ТОВ «Реілтранс», а тому ДП «Макарівський лісгосп» не несе зобов'язань щодо оплати залізниці додаткових витрат, які виникли у зв'язку з перевезенням вантажу.

Проте, із змісту накладних (СМГС) на товар №456558, 456822 вбачається, що перевізником вантажу, є саме підприємство залізниці України. Доказів того, що перевезення вантажу здійснювалося ТОВ «Реілтранс» відповідачем суду надано не було, а тому, твердження останнього про те, що ТОВ «Реілтранс» є перевізником, є недоведеним та необґрунтованим.

Разом з цим, у зазначених вище накладених, а саме, у графі « 1» вказано, що відправником товару є ДП «Макарівський лісгосп».

Ураховуючи зазначене, оскільки перевізником виступає підприємство залізниці України, а відправником є ДП «Макарівський лісгосп», то твердження відповідача про те, що ТОВ «Реілтранс» (як платник по УЗ) та СЧ «Пролісок» С.Р.Л. (як власник вантажу) зобовязані виплатити нараховані позивачем платежі, суд вважає помилковим.

Так, обов'язок ДП «Макарівський лісгосп» (як вантажовідправника) по відшкодуванню перевізнику всіх витрат, пов'язаних з перевезенням вантажу, не передбачених застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника, визначений згідно з параграфом 1 ст. 31 УМВС.

Відповідно до параграфу 5 ст. 31 УМВС, провізні платежі і неустойки сплачуються перевізнику в порядку, передбаченому національним законодавством держави, в якому здійснюється оплата.

Правове регулювання порядку та умов сплати провізних платежів за користування вагонами і контейнерами парку залізниць України, парку залізниць інших держав, а також тих, що належать підприємствам та орендовані ними, за час затримки на коліях залізниць загального користування, здійснюється за Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113 (далі Правила).

Пунктом 2 Правил встановлено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності вносять плату.

Приписами ст. 119 Статуту залізниць України встановлено, що зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Відповідно до п.п. 3, 4 Правил, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23.

Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

У відповідності до п.п. 6, 10, 12, 13 Правил, станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером.

Разом з цим, згідно із ст. 46 Статуту залізниць України, плату за зберігання вантажу, що прибув на станцію, строк якого перевищує добу. Безкоштовний строк зберігання вантажу обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Відповідно до п. 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів передбачено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у т. ч. під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Таким чином, приписами законодавства встановлено обов'язок саме вантажовідправника сплачувати залізниці плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці, наприклад, за зупинку вагонів з метою проведення слідчих дій.

Підстави звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами передбачено п. 121 Статуту залізниць України та пп. 16 Правил користування вагонами і контейнерами та є вичерпними, затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, а також необхідністю проведення огляду вантажу в межах відкритого кримінального провадження чи арештом вантажу, що знаходиться у вагонах, до цих підстав не віднесено.

Згідно з параграфом 6 ст. 28 УМВС передбачено, що якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникла по причинам, не залежним від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Таким чином, у разі понесення перевізником додаткових витрат за затримку вагонів, що сталася не з його вини, вантажовідправник зобов'язаний відшкодувати йому всі платежі виставлені до сплати за користування вагонами та зберігання вантажів.

Як вже зазначалося вище, у зв'язку з тим, що вагони №№67388702, 60676277 простоювали на станціях «Спартак» Південно-Західної залізниці та Кучургани регіональної філії ОСОБА_1 залізниці за період з 26.01.2017 по 25.07.2017, у зв'язку з із їх затриманням, ПАТ «Українська залізниця» нарахувало ДП «Макарівський лісгосп» плату за користування вагонами у розмірі 528 774,00 грн.

Водночас, відповідач заперечує необхідність оплати вищевказаних платежів, посилаючись на те, що витрати на огляд (переогляд) товарів мають відшкодовуватися залізниці органом, з ініціативи якого вони проводились, тобто Управлінням СБУ України в Одеській області, враховуючи, що в судовому порядку не доведена вина відповідача у затримці вагонів підприємства на залізничній станції «Кучурган» Відділу митного оформлення №2 митного посту «Роздільна» ОСОБА_1 митниці ДФС.

Проте, суд вважає зазначене твердження відповідача помилковим з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що дії Відділу митного оформлення № 2 митного посту «Роздільна» ОСОБА_1 митниці ДФС по відношенню до зупинки вагонів відповідача є митними формальностями, на які розповсюджується обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, оскільки такий обов'язок визначений положеннями чинного законодавства, які мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Термін «уповноважена особа власника товару» визначено в п. 63 ст. 4 МК України, відповідно до якого уповноважена особа (представник) - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого декларантом, наділена правом вчиняти дії, пов'язані з проведенням митних формальностей, щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта.

Так, у матеріалах справи наявний контракт №02/16 від 29.12.2015, укладеного між ДП «Макарівський лісгосп» та СЧ «Пролісок» С.Р.Л, із змісту якого вбачається, що усі податки та інші платежі на території України здійснюються ДП «Макарівський лісгосп», а платежі за межами України здійснюються СЧ «Пролісок» С.Р.Л. (т. 1 а.с. 70-71).

Оскільки відповідач значиться вантажовідправником в накладних ЦИМ/СМГС та при здійсненні митного оформлення вантажу виступав відправником - уповноваженою особою за фінансове врегулювання, то з урахуванням умов відповідного контракту №02/16 від 29.12.2015, суд приходить до висновку, що відповідач здійснював усі необхідні процедури з відправлення товару, а отже виступав уповноваженою особою покупця товару.

Таким чином, відповідач, у розумінні ч. 2 ст. 218 МК України, є уповноваженою особою власника товару, на якого покладено обов'язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті.

Під «митними формальностями», у свою чергу, слід розуміти сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (п. 29 ч. 1 ст. 4 МК України).

При цьому, згідно п. 21 ст. 4 МК України, митна процедура - зумовлені метою переміщення товарів через митний кордон України сукупність митних формальностей та порядок їх виконання.

З метою прискорення здійснення митних процедур, удосконалення порядку й умов переміщення через митний кордон України товарів (вантажів) залізничними вантажними поїздами, багажу та вантажобагажу в багажних вагонах, а також для регламентації взаємодії митних органів і залізниць України, спільним наказом Державної митної служби України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 18.09.2008 № 1019/1143 було затверджено Інструкцію про взаємодію посадових осіб митних органів (далі Інструкція), що здійснюють митні процедури в міжнародному залізничному сполученні, і працівників залізниць України.

Пунктами 2.15, 2.16 Інструкції передбачено, що товари (вантажі), що прибувають на станцію призначення й перебувають під митним контролем, розміщуються в зонах митного контролю, які створюються на коліях загального користування й у яких товари (вантажі) перебувають під охороною залізниці, або, з дозволу митного органу, - в інших місцях чи під'їзних коліях, визначених як зони митного контролю згідно з МК України і Порядком створення зон митного контролю та їх функціонування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 № 1947.

Працівники залізниць не мають права видавати товари (вантажі), що перебувають під митним контролем, виконувати з ними будь-які операції (навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування або зміну ідентифікаційних знаків чи маркування, нанесених на упаковку) без дозволу митниці.

Відповідно до п. 4.10. Інструкції, у разі надходження на прикордонну передавальну станцію товарів (вантажів), щодо яких є потреба проведення митного огляду (переогляду), посадова особа митниці призначення здійснює необхідні митні процедури відповідно до законодавства України.

Отже, проведення митного огляду (огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, огляду та переогляду ручної поклажі та багажу, особистого огляду громадян) є однією із форм митного контролю, перелік яких визначений в ст. 336 МК України.

Приписами ч. 5 ст. 338 МК України передбачено, зокрема, що огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, Порядок проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 12.12.2012 № 1316 (далі Порядок).

Указаний Порядок розроблено з метою реалізації положень ст.ст. 207, 233, 319, 320, 336, 338, 359 та 360 МК України та визначає послідовність дій посадових осіб митних органів при організації, проведенні та оформленні результатів огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Відповідно до п. п. 1.4 та 1.5 розділу І Порядку, огляд та переогляд товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюються шляхом: візуального огляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення та розкриття пакувальних місць, обстеження транспортного засобу комерційного призначення.

Огляд проводиться з метою: ідентифікації товарів у цілях митного контролю та митного оформлення; перевірки дотримання законодавства України з питань державної митної справи; перевірки наявної інформації про порушення законодавства України з питань державної митної справи; перевірки дотримання законодавства України з питань захисту прав інтелектуальної власності.

Згідно із п. 1.3 розділу ІІ Порядку, рішення про проведення огляду оформляється шляхом, зокрема, надання посадовій особі митного органу доручення про проведення огляду шляхом проставляння відміток в автоматизованій системі митного оформлення (АСМО).

У відповідності до п. 1.4 ч. 1 розділу ІІ Порядку, огляд проводиться в місцях, оснащених ваговим устаткуванням, розвантажувально-навантажувальною технікою, місцем для вивантаження товарів з транспортного засобу, на спеціально обладнаних майданчиках.

У разі проведення огляду відповідно до положень ч. 5 ст. 338 МК України огляд може проводитися посадовими особами митних органів в інших місцях митної території України (п. 2.1 ч. 2 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 4.1 розділу 4 Порядку визначено, що огляд проводиться відповідно до вимог ч. 5 ст. 338 МК України за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, та згідно з вичерпним переліком підстав для проведення огляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 467 «Про затвердження вичерпного переліку підстав, за наявності яких може проводитися огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення митними органами України».

Як зазначено в ч. 5 ст. 338 МК України, з метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, повязані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Відповідно до п. 4.5 розділу 4 Порядку, проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення передбачено, що у разі проведення переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються за товаросупровідними документами, митними деклараціями, переогляд засвідчується власноручним написом посадової особи митного органу «Переогляд» та особистою номерною печаткою, відтиск якої проставляється у вільному від записів місці, як правило, у правому нижньому куті митної декларації або на зворотних сторонах товаросупровідних документів із одночасним проставленням номера спеціального пломбіра, яким накладено нове митне забезпечення після здійснення операції переогляду (у разі накладення).

Крім того, розділом 4 Порядку проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення визначено правила, за якими врегульовано організацію та проведення огляду відповідно до положень ч. 5 ст. 338 МК України, тому в порівнянні із нормою ч. 8 ст. 338 МК України, якою передбачено загальний порядок оформлення результатів митного огляду (переогляду), розділ 4 Порядку передбачає спеціальні норми, якими унормовано порядок засвідчення результатів проведення переогляду засобів комерційного призначення, зупинених на підставі одержаних в установлених законодавством випадках від правоохоронних органів письмових доручень.

За таких обставин, суд вважає помилковими доводи відповідача, що за відсутності у справі акту огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів комерційного призначення, складення якого передбачене приписами ч. 8 ст. ст. 338 МК України, можна стверджувати, що зупинка вагонів №№ 67388702, 60676277 відбулася не у зв'язку з проведенням митного контролю.

Ураховуючи, те що у заяві Відділу митного оформлення №2 митного посту «Роздільна» ОСОБА_1 митниці ДФС від 26.01.2017 (т. 1 а.с. 16), міститься вказівка на необхідність зупинки вагонів відповідача з посиланням, зокрема, на положення ч. 5 ст. 338 МК України, суд вважає, що факт проведення митного контролю транспортних засобів комерційного призначення 26.01.2017 може бути підтверджено лише митними деклараціями або товаросупровідними документами на товар, які є додатками до СМГС накладних за номерами відправок №№456558, 456822.

Проте, учасниками справи не було надано суду ані відповідних митних декларацій, ані товаросупровідних документів на товар, що прямував у вагонах №№ 67388702, 60676277.

Отже, за відсутності у справі вищевказаних документів, суд не може погодитися з доводами відповідача, що зупинка вагонів 26.01.2017 відбулася не з метою проведення митних формальностей, а як процесуальна дія в межах кримінального провадження, оскільки належні і допустимі докази, які б могли засвідчити дані обставини у суду відсутні.

Водночас, підтвердженням того, що дії митниці по зупинці вагонів 26.01.2017 для проведення їх огляду (переогляду) є заходами по митному контролю, є доручення Управління СБУ в Одеській області, адресоване митниці, з вимогою провести огляд (переогляд) вагонів №№ 67388702, 60676277. Слід зазначити, що проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних заходів не є слідчою дією, а працівники митниці не є слідчими.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 318 Митного кодексу України митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Так, про проведення митного огляду товару 26.01.2017 можуть свідчити обставини, якими була обґрунтована ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2017 у справі № 522/1008/17, 1-кс/522/1547/17, про надання дозволу слідчому в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області на огляд вагонів, зокрема, №№ 67388702, 60676277. Як зазначалось вище, із змісту вказаної вбачається, що згідно рапорту співробітників УЗЕ в Одеській області Департаменту захисту економіки від 26.01.2017, у вагонах серед «деревини паливної» знаходиться від 12,5% до 47% «деревини ділової», тобто, лісоматеріалів з УКТ ЗЕД 4403.

Зважаючи на те, що будь-які операції з товарами (вантажами), які перебувають під митним контролем, можуть виконуватися лише з дозволу митниці, то суд вказує, що проведення огляду залізничних вагонів №№ 67388702, 60676277, стало можливим лише за умови, що зверненню до суду з клопотанням про надання дозволу на проведення їх огляду в межах розгляду кримінального провадження №0000023 як слідчої дії, передував їх митний огляд, проведений митними органами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідний огляд слід розцінювати як одну з форм митного контролю, що зобов'язувала працівників митниці до виконання мінімальних митних формальностей відповідно до ч. 5 ст. 338 МК України.

Крім того, відповідно до параграфів 2, 3 ст. 22 УМВС, перевізник не зобов'язаний перевіряти правильність і достатність супровідних документів, доданих відправником до накладної. Відправник несе відповідальність перед перевізником за наслідки, що виникають в результаті відсутності, недостатності чи неправильності супровідних документів.

Ураховуючи те, що затримка вагонів під час перевезення вантажу відбулась через невідповідність товарно-супровідних документів вантажу, відповідальність за заповнення та надання яких покладається на відправника, тому саме відповідач - це особа, яка має зобов'язання щодо внесення плати за зберігання вантажу в розмірі 528 774,00 грн грн.

Разом з цим, ч. 2 ст. 218 МК України, яка міститься у главі 32 «Митні формальності на залізничному транспорті», передбачено спеціальні норми проведення митних процедур (контролю) на залізничному транспорті.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 218 МК України, розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Як встановлено судом, на підставі актів загальної форми, які складено відповідно до приписів чинного законодавства, що регулюють вказані правовідносини, як це передбачено п. 10 Правил користування вагонам і контейнерами та п. 9 Правил зберігання вантажів, відповідачу було розраховано плату за користування залізничними вагонами, збір за зберігання, збір за телеграфне повідомлення про затримку та плату за маневрову роботу, які були виконані залізницею через затримку вагонів №№ 67388702, 60676277.

Так, плату за користування вагонами застосовано позивачем відповідно до п. 1 розділу 5 табл. 1 «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послугами» ставка за користування вагоном за 45 годин 206,20грн, понад 45 годин - 16,00грн за кожну годину за 1 вагон, із урахуванням коефіцієнта, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послугами, в розмірі 2,302 (коефіцієнт коригування).

Плату за зберігання вантажу нараховано відповідно до п. 2 розділу 3 «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послугами», а саме: після закінчення терміну безоплатного зберігання нараховується збір за кожну добу у розмірі: 4,00грн за одну тону при зберіганні вантажів у вагонах, у тому числі у контейнерах за масу брутто, округлену до повних тонн, та збір за кожну добу 1,60грн за одну тону - при зберіганні вантажу на землі.

Телефонограмний збір нарахований відповідно до п. 10 розділу 3 табл. 3 «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та по'язані з ними послугами» ставка за повідомлення телеграфом 53,00 грн*2,302 (коефіцієнт коригування).

Плату за маневрові роботи нараховано у відповідності до п. 1.8 розділу 3 «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами» за ставкою у розмірі 292,60 грн за кожні півгодини роботи локомотива залізниці, що виконується не одночасно з подачею вагонів.

Таким чином, за розрахунками, що містяться в акті загальної форми №114К1 від 25.07.2017, залізниця вказує, що не отримала від відповідача 529 601,83грн відшкодування додаткових витрат, у зв'язку з проведенням дій по затримці вагонів.

Натомість у прохальній частині позовної заяви залізниця ставить вимогу про стягнення на її користь 528 774,00грн платежів, що з урахуванням положень ст.ст. 162-163 ГПК України є її правом.

Так, суд приймає акти загальної форми, надані позивачем, як належну підставу для задоволення позовних вимог, оскільки акти містять достатню інформацію щодо затримки вагонів залізницею, зокрема щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, а тому оцінюються судом як належні докази понесення залізницею додаткових витрат, оскільки ними, в сукупності із іншими доказами, в достатній формі підтверджено облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними.

Перевіривши розрахунки позивача від 24.11.2017 №2340 щодо заявлених до стягнення додаткових витрат по затримці вагонів, господарський суд встановив, що їх суми є обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Разом з цим, суд відхиляє доводи відповідача про те, що відшкодування залізниці додаткових проїзних платежів (вартостірозвантажувальних, навантажувальних, перевантажувальних та інших операцій) за час проведення огляду (переогляду) товару та затримки вагонів має здійснюватися органом, з ініціативи якого прийнято рішення про проведення митного огляду, оскільки виходячи з системного аналізу змісту положень ст.ст. 28, 31, 32 УМВС, ст.ст. 218, 338 МК України та ст.ст. 119, 121 Статуту залізниць України, вартість проведених залізницею робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю (аналогічна правова позиція міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2018 №911/4079/18).

Щодо заяви відповідача від 12.04.2018 про застосування строку позовної давності у справі № 911/3716/17, мотивованої тим, що позовна заява подана позивачем із пропуском шестимісячного строку, як це передбачено п. 137 Статуту залізниць України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та господарських відносинах (ст. 3 ГК України). Загальні та скорочені строки позовної давності встановлені у ст.ст. 257 та 258 ЦК України.

Частиною 2 ст. 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема ГК України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними щодо норм ЦК України. Зазначене також стосується положень про позовну давність.

Згідно із ч. 5 ст. 315 ГК України, для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється: а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову (ст. 137 Статуту залізниць України).

Відповідач вважає, що підставою для подання позову у даній справі є подія - затримання вагонів, яке сталося 26.01.2017, та засвідчене актом загальної форми.

Таким чином, на думку відповідача, шестимісячний строк позовної давності щодо заявлених вимог про стягнення додаткових платежів сплив 26.07.2017, у зв'язку з чим його права мають бути захищені шляхом відмови в позові із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності.

Проте, суд не погоджується із твердженнями відповідача з приводу того, що строк позовної давності у спорах даної категорії справ починає свій відлік з дня затримання вагонів, оскільки у день складання акту загальної форми, який фіксує початок затримки, ще не має підстав говорити про порушене право вантажовідправника і починати обчислювати строк позовної давності, з тих підстав, що ще протягом доби безоплатного зберігання вантажу у вантажовласника не виникає жодних зобов'язань щодо оплати послуги зберігання. Якщо період затримки не перевищить доби безоплатного збереження, у вантажовласника таке зобов'язання взагалі не виникне.

Приписами ст. 137 Статуту залізниць України встановлено, що шестимісячний термін, в межах якого залізниця може пред'явити вимоги до вантажовідправника з приводу оплати додаткових проїзних платежів, обчислюється з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Так, подією, яка передувала пред'явленню позову до суду, стало складення акту загальної форми № 114К1 від 25.07.2017, в якому залізницею було зафіксовано ввесь період затримки вагонів та визначено суми платежів і зборів, які вантажовідправник зобов'язаний оплати на користь залізниці.

Отже, суд вважає, що строк позовної давності належить рахувати не від акту загальної форми про затримку вагонів 26.01.2017, а від акту загальної форми про закінчення затримки вагонів 25.07.2017, без врахування якого неможливо визначити фактичний термін затримки вагонів.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява надіслана позивачем до суду 07.12.2017, про що свідчить відбиток штемпеля відділення поштового зв'язку в правому верхньому куті поштового конверту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач при зверненні до суду з даним позовом не пропустив строку позовної давності, отже вимога відповідача щодо його застосування до спірних правовідносин є безпідставною.

Щодо заяви відповідача про судові витрати, поданої у порядку ст. 221 ГПК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Ураховуючи зазначене та те, що позовна заява підлягає задоволенню, то суд приходит до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача від 12.03.2018 про вирішення питання щодо судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 42, 126, 129, 194-221, 232-234, 237, 240, ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Державного підприємство «Макарівське лісове господарство» (08000, Київська обл., Макарівський район, смт Макарів, вул. Леніна, 17/1, ідентифікаційний код 00992160) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії «ОСОБА_1 залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19, ідентифікаційний код 40081200) 528 774,00грн (пятсот двадцять вісім тисяч сімсот сімдесят чотири грн. 00 коп) нарахованих платежів за час затримки вагонів та 7 931,61грн (сім тисяч девятсот тридцять одна грн. 61коп) судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії «ОСОБА_1 залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19, ідентифікаційний код 40081200)

Відповідач: Державне підприємство «Макарівське лісове господарство» (08000, Київська обл., Макарівський район, смт Макарів, вул. Леніна, 17/1, ідентифікаційний код 00992160)

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 22.06.2018.