ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

18.06.2018м. ХарківСправа № 922/1010/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця Удовенко Олександра Анатолійовича, м. Харків
про стягнення 173 547,54 грн.
без участі представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (надалі - Позивач) 13 квітня 2018 року звернулася до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця Удовенко Олександра Анатолійовича (надалі - Відповідач) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 173 547,54 грн., а також суми судового збору у розмірі 2 603,21 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 квітня 2018 року по справі № 922/1010/18 позовну заяву Харківської міської ради щодо стягнення з Фізичної особи - підприємця Удовенко Олександра Анатолійовича заборгованості у розмірі 173 547,54 грн. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини першої пункту 3 статті 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Сторони були повідомлені про можливість надання додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотання, заяви та пояснення до суду у строк до 15.05.2018 р.

Позивачем надано до суду: клопотання (вх. № 15167 від 24.05.2018 р.) про поновлення строку на надання відповіді на відзив; відповідь на відзив (вх. №15160 від 24.05.2018 р.) та письмове пояснення (вх. №15165 від 24.05.2018 р.), які суд приймає та долучає до матеріалів справи, у яких підтримується заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Від Відповідача надано: відзиві (вх. № 13046 від 10.05.2018 р.); заяву (вх. № 14161 від 15.05.2018 р.) щодо долучення додаткових доказів; заперечення (вх. № 16255 від 05.06.2018р.) на відповідь Позивача; додаткові пояснення (вх. № 16426 від 06.06.2018 р.), де зі змісту наданих документів вбачається та зазначено представником Відповідача щодо заперечення проти заявленого позову з проханням суду відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на інформації з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 10.04.2018 р. № 120088831 право власності не нежитлові приміщення підвалу в літ. «У-1» загальною площею 902,3 кв.м. по АДРЕСА_1 зареєстровані за Удовенком О.А. та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2008 р. № 1187 по ? частині кожному. Удовенко О.А. по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,1055 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності або користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України. Набувши право власності на об'єкт нерухомого майна Відповідач не оформив правовідносини щодо користування землею. Відповідач не є ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, як вказує Позивач, єдина форма здійснення плати за землю для Позивача, як землекористувача, є орендна плата, яка згідно норм Податкового кодексу України є обов'язковим платежем, а її розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною. Відповідно до розрахунків, наданих до позовної заяви, Позивачем визначена частка земельної ділянки, яка використовується Відповідачем, як Удовенко Олександром Анатолійовичем, розмір якої складає 271,28 кв.м. від загальної площі земельної ділянки, а саме від 1055 кв.м. Таким чином, Позивачем зазначено, що Відповідач не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору, тим самим збільшує вартість власного майна, а Позивач втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто, відбувається факт безпідставного збереження саме грошових коштів у розмірі орендної плати Відповідачем за рахунок Позивача. Внаслідок використання Удовенко О.А. вказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі в оренду земельної ділянки, чим порушені охоронювані законом права та інтереси Позивача щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю в сумі 173 547,54 грн.

З урахуванням зазначених обставин, суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність закриття провадження у даній справі з огляду на її непідвідомчість господарському суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи.

У справі Bellet v. France Європейський суд по правам людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Таким чином, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" - прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Частиною 5 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з п. 2 ст. 4 ГПК України в діючій редакції, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом ст. 45 ГПК України в діючій редакції, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Таким чином, за змістом редакції ГПК України, позивачами в господарському процесі є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами ж є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Тобто сторони у господарському процесі - це суб'єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Сторонами у господарському процесі є учасники спірного матеріального правовідношення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов'язання (боржник).

Статтею 47 ГПК України передбачено, що позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права або обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Разом з тим, як вже було зазначено вище, предметом спору по даній справі є вимоги позивача про стягнення з Фізичної особи - підприємця Удовенко Олександра Анатолійовича безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 173 547,54 грн.

Так судом встановлено, що при зверненні з позовом на які посилається Позивач, не відповідають фактичним обставинам справи та доказами наданими сторонами, що спростовуються наступним.

В позовній заяві Позивач зазначає, що власником земельної ділянки площею 0,1055 га по АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Харкова, якою користуються ФОП Зайцев М.І. та ФОП Удовенко О.А. з 15.09.2008 р. без виникнення права власності або користування даною земельною ділянкою.

ОСОБА_2, як фізична особа, є власником 1/2 частини нежитлових приміщень підвалу № 0-1-:-0-9 в літ «У-1» загальною площею 902,3 кв.м., що знаходяться в місті Харкові по АДРЕСА_1, а іншим власником 1/2 частини нежитлових приміщень цього підвалу є ОСОБА_1

Підтвердження прав власності на вищезазначені нежитлові приміщення, а також графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, підтверджується наданими до матеріалів справи копіями: договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.09.2008 року; витягу з державного реєстру правочинів № 6507099 від 13.09.2008 р.; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (номер витягу 20231362 від 15.09.2008 р., технічного паспорту на громадський будинок; графічні матеріали щодо місцезнаходження земельної ділянки по АДРЕСА_1 з визначенням меж фактичного користування земельною ділянкою (план земельної ділянки із зазначенням її орієнтовного розміру, схема розміщення земельної ділянки в межах міської території на карті міста Харкова).

Також суд зазначає, що всі звернення Удовенко О.А. до Департаменту земельних відносин Харківської міської ради та відповіді на звернення проводились саме як до Фізичної особи ОСОБА_2, а не Фізичної особи - підприємця Удовенко Олександра Анатолійовича, як посилається Позивач у позові.

При цьому, Позивачем не надано жодного доказу наявності статусу Відповідача саме як ФОП, а підтвердження статусу Фізичної особи - підприємця у Відповідача повинно бути вчинено у порядку передбаченому ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», тобто повинен надати копію документа, що підтверджує державну реєстрацію як суб'єкта підприємницької діяльності. Таким документом є виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Посилання Позивача на надані "Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" тільки підтверджує факт того, що власником 1/2 частини нерухомого майна: 555360, 15.09.2008 зареєстрований саме як ОСОБА_2, без зазначення статусу ФОП.

Разом з тим, оскільки зазначена фізична особа - ОСОБА_2 має відповідати за заявленим Позивачем позовом в якості відповідачів, господарський суд приходить до висновку про непідвідомчість даного спору господарським судам України, а такий спір має розглядатися судами загальної юрисдикції за правилами Цивільно-процесуального кодексу України згідно зі встановленою даним кодексом підсудністю.

Згідно з п. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, провадження у даній справі підлягає закриттю.

Згідно з п. 4 ст. 231 ГПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

З урахуванням того, що провадження у даній справі підлягає закриттю, а також з огляду на положення ст. ст. 123, 231 ГПК України, судові витрати у даній справі підлягають покладенню на Позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 20, 47, 50, 231-234, 234-235 ГПК України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 922/1010/18.

Роз'яснити Харківській міській раді про його право на звернення з даним позовом до судів загальної юрисдикції згідно зі встановленою законом підсудністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги в строк, передбачений ст. 256 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали підписано 18 червня 2018 року.

Суддя І.П. Жигалкін