ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"18" червня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/275/18
Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.
при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.
розглянувши справу №916/397/18 за позовом підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛБІ" до публічного акціонерного товариства "Підприємство по виробництву медичних виробів "ГЕМОПЛАСТ", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про стягнення 183 025, 26 грн. в порядку ч.13 ст.8, ч.ч.2, 5 ст.252 ГПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Підприємство з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛБІ" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Підприємство по виробництву медичних виробів "ГЕМОПЛАСТ" 183 025, 26 грн., де 139 510,92 грн. безпідставно отримані грошові кошти, 43 514,34 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
16 квітня 2013р. рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/3068/13 було частково задоволені позовні вимоги публічного акціонерного товариства Підприємство по виробництву медичних виробів Гемопласт до товариства з обмеженою відповідальністю ФАЛБІ про стягнення грошової суми у розмірі 239 517,58 грн.
На підставі наведеного вище рішення, Господарським судом м. Києва було видано судовий наказ №910/3068/13 від 08.05.2013р., на підставі якого відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції 01.08.2013 року було відкрито виконавче провадження №38111257 (зведене 39138030) щодо примусового стягнення з позивача суми боргу у розмірі 244 175 грн.52 коп.
Відповідно до вказаної постанови позивачу було надано семиденний термін з моменту винесення постанови (отримання) на добровільне виконання рішення суду.
Поряд з цим, на виконання рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/3068/13 від 16.04.2013р., на рахунок відповідача позивачем, у добровільному порядку, було перераховано повну суму боргу у розмірі 244 175 грн.52 коп., що підтверджується наступними платіжними дорученнями:
- №003633 від 06.08.2013р. на суму 10 000,00 грн.;
- №003632 від 21.08.2013р. на суму 10 000,00 грн.;
- №003898 від 21.08.2013р. на суму 10 000,00 грн.;
- №003899 від 21.08.2013р. на суму 15 000,00 грн.;
- №003900 від 27.08.2013р. на суму 15 000,00 грн.;
- №003630 від 27.08.2013р. на суму 20 000,00 грн.;
- №003961 від 27.08.2013р. на суму 10 000,00 грн.;
- №004022 від 30.08.2013р. на суму 50 000,00 грн.;
- №003960 від 30.08.2013р. на суму 11 671,57 грн.;
- №004021 від 30.08.2013р. на суму 50 000,00 грн.;
- №003631 від 30.08.2013р. на суму 20 000,00 грн.;
- №004023 від 30.08.2013р. на суму 11 000,00 грн.;
Отже, станом на 02.09.2013р. позивачем було виконано у повному обсязі рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/3068/13 від 16.04.2013р.
За переконанням позивача, отримавши від позивача оплату суми боргу відповідач був обізнаний про виконання позивачем рішення суду у справі №910/3068/13.
Проте, як стало відомо позивачу, під час ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження №39138030 у 2016 році, на рахунок Відповідача у 2015-2016р., на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження продовжували було надмірно та безпідставно списано у примусовому порядку грошові кошти в сумі 139 510,92 грн.
Наведене підтверджується запитами, вимогами державного виконавця, платіжними розпорядженнями, що знаходяться у матеріалах зведеного виконавчого провадження №39138030, щодо зобовязання відповідача надати старшому державному виконавцю відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві ОСОБА_1 реквізити відповідача для перерахування грошових сум по боржнику ФАЛБІ, листами відповідача (вх.№01/1360) від 19.04.2016р. з реквізитами ПАТ Гемопласт для перерахування грошових сум, наявними платіжними дорученнями, що свідчать про перерахування відділом ДВС відповідних сум, у межах виконавчого провадження, що списувалися у примусовому порядку, після відкриття виконавчого провадження у примусовому порядку, на протязі 2015-16 рр.
Крім того, позивач зазначає, що він звертався до відповідача з листами від
30.07.2016р. за (вих.297/1) та 11.10.2016р. за (вих.314/1) щодо припинення незаконних дій та вимогою повідомити державного виконавця про повне виконання рішення господарського суду м. Києва у відповідності із положеннями ст.19 Закону України Про виконавче провадження.
У відповіді на лист позивача від 11.10.2016р. за (№314/1), відповідач наголосив, що виконуючи вимоги Закону України Про виконавче провадження повідомив відділ ДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження.
З огляду на вищенаведене, за переконанням позивача, відповідач без правових підстав заволодів грошовою сумою у розмірі 139 510,92 грн., яка була перерахована йому в рамках зведеного виконавчого провадження на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження згідно наказу №910/3068/13.
За наведених обставин, позивачем надіслано відповідачеві вимогу від 20.10.2017р. щодо повернення надмірно сплачених коштів у сумі 139 510 грн.92 коп. на розрахунковий рахунок позивача, на протязі 7 (семі днів), з моменту отримання вказаної вимоги.
Проте, 22.11.2017р. позивач отримав листа, в якому відповідач відмовився повертати грошову суму, за відсутністю наведених правових підстав.
З врахуванням відсутності у відповідача правових підстав для стягнення в примусовому порядку з позивача грошових коштів в сумі 139 510,92 грн. за умови виконання рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/3068/13 в добровільному порядку, що в свою чергу і стало підставою для підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛБІ" звернутись до Господарського суду Одеської області із даним позовом.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовну заяву підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛБІ" було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.04.2018р. позовну заяву підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛБІ" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України та залучено до участі у справі №916/275/18 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
Копії ухвали про відкриття провадження по справі були направлені на юридичні адреси сторін.
14.06.2018р. позивач звернувся до суду із клопотанням про продовження строку підготовчого провадження (вх.№2-2935/18), у задоволенні якого, судом було відмовлено, з огляду на те, що справа №916/275/18 розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України.
Згідно ч.3 ст.252 ГПК України, підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.
14.06.2018р. позивач звернувся до суду із заявою (вх.№2-2937/18) про уточнення (зміну) підстави позову, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача:
- безпідставно отримані грошові кошти в сумі 139 510,92 грн.;
- 3% річних в сумі 7 579,46 грн.;
- інфляційні в сумі 37 681,90 грн.
Відповідно до ч.3 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі.
Частини 1 та 2 ст.252 ГПК України, визначають, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
З врахуванням наведеного, заява позивача (вх.№2-2937/18) про уточнення (зміну) підстави позову, судом до розгляду не прийнято.
Відповідач подав до суду відзив на позов (вх.№9794/18), відповідно до якого, заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні.
Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків:
У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.
При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.
Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведення виконавчих дій в межах зведеного виконавчого провадження, державним виконавцем було здійснено перерахування суми у розмірі 139 510,92 грн. на рахунок відповідача згідно платіжних доручень, а саме:
08.07.2016 26 376,97 грн.,
19.05.2016 23 894,93 грн.,
28.03.2016 3 3191,68 грн.,
27.07.2015 - 6 502,68 грн.,
22.06.2015 4 718,58 грн.,
30.04.2015 4 530,29 грн.,
23.03.2015 17 417,79 грн.,
05.03.2015 12 740,63 грн.,
16.07.2014 9 399,91 грн.,
06.02.2014 - 737,46 грн.
Судом встановлено, що відповідачем всупереч ч.5 ст. 12 Закону України Про виконавче провадження (у відповідній редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) не було здійснено своєчасне письмового повідомлення в 3-денний термін державного виконавця про підстави закінчення виконавчого провадження в рамках зведеного виконавчого провадження.
В 2016р. державним виконавцем було припинено стягнення коштів з позивача, у звязку із зверненням останнього до державного виконавця з листами про припинення перерахування коштів на користь відповідача, у звязку із повним виконанням рішенням суду.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що з боку відповідача надмірно стягнуті кошти в сумі 139 510,92 грн. так і не були повернуті, ані на депозитний рахунок ДВС, ані позивачу.
Згідно ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
На порушення цієї норми відповідач станом на день розгляду позовної заяви позивача не повернув надмірно стягнуті з позивача гроші.
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення з публічного акціонерного товариства "Підприємство по виробництву медичних виробів "ГЕМОПЛАСТ" безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 139 510,92 грн. в порядку ст.1212 ЦК України підлягає задоволенню в повному обсязі.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 43 514,34 грн.
Оцінюючи вимоги про стягнення з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 43 514,34 грн., суд зазначає наступне:
Обґрунтовуючи правомірність заявлених до стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, позивач посилається на приписи ст.536 ЦК України та зазначає, що відповідно до ч.2 ст.536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка Національного банку України визначається як виражена у відсотках плата, що береться Національним банком України за рефінансування комерційних банків шляхом купівлі векселів до настання строку платежу по них і утримується з номінальної суми векселя. Облікова ставка є найнижчою серед ставок рефінансування і є орієнтиром ціни на гроші (ст.1 Закону України "Про Національний банк України").
Проте, згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Термін користування чужими коштами може використовуватися у двох значеннях.
Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.
Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством.
У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.
З врахуванням наведеного, правові підстави для стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в порядку ст.536 ЦК України в сумі 43 514,34 грн. у суду відсутні.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Судом було досліджено всі докази, наявні в матеріалах справи та надано оцінку всім доводам сторін.
Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛБІ" є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, а тому підлягають частковому задоволенню судом, у зв'язку з чим, стягненню з публічного акціонерного товариства "Підприємство по виробництву медичних виробів "ГЕМОПЛАСТ" на користь позивача підлягають безпідставно отримані грошові кошти в сумі 139 510,92 грн.
В іншій частині позову суд відмовляє.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, витрати на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам розмірі 2 092,53 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст.13, 73, 86, 129, 202, 233, 237, 240, ГПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
3. В іншій частині позову відмовити.
Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Наказ видати в порядку, передбаченому ст.327 ГПК України.
Повний текст рішення складено 22 червня 2018 р.
Суддя О.В. Цісельський