ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2018р. Справа №914/471/18

місто Львів

За позовом: фізичної особи - підприємця Тимошенка Олександра Олександровича, адреса: АДРЕСА_2;
до відповідача:фізичної особи - підприємця Завадки Володимира Михайловича, адреса: АДРЕСА_3;
третя особа:ОСОБА_3, адреса: АДРЕСА_4;
предмет позову: стягнення 223'143,17 грн.
СуддяРим Т.Я.
Секретар судового засіданняКушта А.М.
Представники:
позивача:ОСОБА_6 - адвокат, довіреність №2 від 03.04.2018,
відповідача:ОСОБА_7 - адвокат, договір про надання правової допомоги №11/04/-18(2) від 11.04.2018,
третьої особи:ОСОБА_7 - адвокат, договір про надання правової допомоги №11/04/-18(1) від 11.04.2018.
ПРОЦЕДУРИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов фізичної особи - підприємця Тимошенка Олександра Олександровича до фізичної особи - підприємця Завадки Володимира Михайловича про стягнення 223'143,17 грн. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.03.2018 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 04.04.2018.

В судове засідання 04.04.2018 з'явився представник позивача. Представник відповідача не з'явився, причин неявки не повідомив суду, хоч повідомлявся про час та місце судового засідання ухвалою від 16.03.2018 про відкриття провадження у справі за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 16.03.2018: 80300, АДРЕСА_5. Проте відповідна ухвала була повернута відділенням поштового зв'язку без вручення. Враховуючи неприбуття в судове засідання відповідача, суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 02.05.2018, про що повідомив відповідача ухвалою від 04.04.2018. Ця ухвала також була повернута відділенням поштового зв'язку без вручення.

В судове засідання 02.05.2018 сторони не з'явилися, причин неявки не повідомили суду. У зв'язку з зазначеною обставиною суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 16.05.2018.

В судове засідання 16.05.2018 з'явились представник позивача та відповідача. Відповідач подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та про продовження строку підготовчого провадження. Зважаючи на зазначене, суд ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 календарних днів, встановив відповідачу додатковий строк для подання відзиву на позовну заяву, підготовче засідання відклав на 23.05.2018.

У підготовче засідання 23.05.2018 з'явився представник відповідача. Представник позивача не з'явився, однак подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його неможливістю бути присутнім у цьому судовому засіданні.

Перед судовим засіданням 23.05.2018 відповідач подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, а в судовому засіданні - клопотання про залучення сина відповідача третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Позивач подав через канцелярію суду відповідь на відзив. У зв'язку із зазначеним, суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 06.06.2018. Окрім того, судом ухвалено залучити до участі у справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

У підготовче засідання 06.06.2018 з'явилися представник позивача, відповідач та його представник, а також представник третьої особи. В ході проведення підготовчого засідання суд відхилив клопотання відповідача про призначення судової експертизи та про виклик свідка - ОСОБА_3. Мотиви відхилення цих клопотань будуть відображені в мотивувальній частині цього рішення.

У зв'язку з виконанням усіх завдань підготовчого провадження, вирішення усіх заявлених учасниками клопотань, поданням усіма учасниками справи усіх наявних у них доказів та зазначення усіх відомих їм обставин, суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 13.06.2018.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача, викладена у позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення Договору поставки №15 від 17.07.2016 не виконав обов'язку з виготовлення та поставки товару, який був оплачений позивачем, та не повернув оплачених коштів у сумі 162'200,00 грн. Окрім того, за порушення грошових зобов'язань відповідачу нараховано 21'912,56 грн. пені, 11'354,00 грн. - 7% штрафу, 22'170,70 грн. інфляційних втрат та 5'505,91 грн. - 3% річних.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 67-69).

Відповідач повністю заперечив проти позовних вимог з наступних підстав. Договір поставки №15 від 17.07.2016 підписано не відповідачем, а третьою особою. Укладений договір має ознаки фіктивного правочину, адже насправді такі правовідносини виникли між позивачем та сином відповідача - ОСОБА_3. Хоч позивачем було перераховано кошти на рахунок відповідача, не можна вважати, що відповідачем схвалено цей правочин, оскільки фактично договір поставки вчинено третьою особою. Починаючи з липня 2016 року між ОСОБА_3 та позивачем існували правовідносини, пов'язані з експортом пиломатеріалів позивачем за кордон. Зокрема, ОСОБА_3 надавав послуги представництва інтересів ОСОБА_9 перед відповідними державними органами в отриманні сертифікатів про походження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів для здійснення експортних операцій. Оскільки ОСОБА_3 не здійснює підприємницької діяльності, позивач запропонував йому укласти фіктивний договір поставки з його батьком (який здійснює підприємницьку діяльність) для можливості врегулювання правовідносин, пов'язаних зі звітністю перед Державною фіскальною службою України.

Відповідь на відзив (а.с. 63-65).

Позивач заперечив аргументи відповідача з таких підстав. Відносини між позивачем та ОСОБА_3 не мають стосунку до справи, що розглядається. ОСОБА_3 припинив свою підприємницьку діяльність 29.12.2016 - після підписання оспорюваного Договору та отримання коштів відповідачем за цим Договором. Позивач не знав про укладення оспорюваного Договору від імені відповідача неуповноваженою особою, що підтверджується сплатою позивачем коштів на рахунок відповідача та зазначення відповідного призначення платежу: "оплата за пиломатеріали обрізні". Відповідач прийняв сплачені позивачем кошти та не повернув до сих пір, що свідчить про схвалення такого правочину відповідачем.

Заперечення на відповідь (а.с. 97-98).

В момент підписання оспорюваного Договору позивач був особисто присутній та бачив особу, яка здійснювала підписання Договору замість відповідача. Ініціатором підписання оспорюваного Договору був позивач з метою ухилення від належного оподаткування своєї підприємницької діяльності та позаоблікового виведення грошових коштів. Оспорюваний Договір був підписаний без мети реального настання та створення правових наслідків, що свідчить про його фіктивність. Щодо отримання відповідачем коштів від позивача, то такі отримані як плата за послуги, пов'язані з представництвом інтересів позивача перед відповідними установами у виготовленні сертифікатів про проходження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів для здійснення експортних операцій.

Пояснення третьої особи (а.с. 105-106).

Пояснення третьої особи ідентичні запереченням відповідача. Зокрема, Завадка В.М. не підписував оспорюваний договір та не мав жодних правовідносин з позивачем. Такий договір підписав ОСОБА_3, при цьому не маючи жодних повноважень діяти від Завадки В.М. Між позивачем і третьою особою з липня 2016 року виникали правовідносини, пов'язані з експортом пиломатеріалів відповідачем за кордон. Зі своєї сторони, третя особа надавала послуги представництва інтересів ОСОБА_9 перед відповідними установами в отриманні сертифікатів про проходження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів для здійснення експортних операцій. Для виконання домовленостей ОСОБА_9 видав на ім'я позивача нотаріально посвідчену копію довіреності. Оскільки ОСОБА_3 не зареєстрований як фізична особа - підприємець, позивач запропонував йому укласти удаваний договір поставки з Завадкою В.М. для можливості врегулювання правовідносин, пов'язаних зі звітністю відповідача перед Державною фіскальною службою України. За оспорюваним договором позивач трьома платежами перерахував на банківський рахунок третьої особи грошові кошти в сумі 162'200,00 грн., які згодом були фактично отримані третьою особою як оплата послуг з представництва. Станом на сьогодні позивач не виконує взяті на себе зобов'язання, а третя особа повністю виконала взяті на себе зобов'язання з представництва інтересів відповідача, пов'язаних з отриманням сертифікатів. При підписанні оспорюваного договору, позивач розумів, що такий підписується без наміру реального настання юридичних наслідків та був особисто присутній при підписанні цього договору.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ.

Укладення договору.

Між сторонами у справі укладено Договір поставки №15 від 17.07.2016 (надалі - Договір) (а.с. 13-14). За умовами пунктів 1.1-1.2 та 4.1. цього договору з дати отримання першого платежу постачальник (відповідач у справі) зобов'язується виготовити та протягом 15 календарних днів після отримання коштів в повному об'ємі передати у власність покупця (позивач у справі) пиломатеріали обрізні, а саме заготовку для піддонів хвойних порід товщиною 22 мм, шириною 98 та 143 мм, довжиною 1200 мм у приблизному співвідношенні по ширинам 50х50% в об'ємі 60 м3 (далі - Товар) за ціною 2'700 грн./м3. Загальна вартість партії становить 162'200,00 грн. У разі невиконання постачальником пункту 1.1 Договору, він зобов'язаний протягом 20 календарних днів, з моменту отримання повної суми коштів, визначеної в пункті 1.2 Договору, повернути покупцю кошти, отримані відповідно до умов Договору.

Як зазначили відповідач, третя особа та визнав позивач, відповідач особисто не підписував укладеного Договору. Від його імені це зробив його син: ОСОБА_3. Разом з тим, Договір посвідчений печаткою відповідача. Представник відповідача визнав цю обставину, однак заявив, що використання печатки не є обов'язковим.

Виконання договору.

На виконання своїх зобов'язань позивач оплатив загальну вартість товару (партії) у сумі 162'200,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які долучені до матеріалів справи: №31 від 22.07.2016 а суму 65'000,00 грн. (а.с. 16); №43 від 01.09.2016 на суму 86'200,00 грн. (а.с. 16); №66 від 02.12.2016 на суму 11'000,00 грн. (а.с. 17).

У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем свого обов'язку з виготовлення та передачі позивачу товару. Таким чином, відповідач не виконав кореспондуючого обов'язку за Договором, в загальному розмірі 162'200,00 грн. Окрім того, у справі відсутні докази повернення відповідачем позивачу зазначеної суми. В судових засіданнях представник відповідача заявляв, що позивач управі повернути зазначену суму коштів як такі, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави.

Відносини між позивачем та третьою особою.

Фізичною особою - підприємцем Тимошенком Олександром Олександровичем видано на ім'я ОСОБА_3 довіреність від 13.08.2016, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М. та зареєстрована в реєстрі за №2164 (а.с. 71). Цією довіреністю третю особу уповноважено представляти інтереси позивача у будь-яких установах, підприємствах та організаціях у всіх без винятку питаннях, що випливають з підприємницької та пов'язаної з нею господарською діяльністю позивача.

Відповідач та третя особа стверджують, що третя особа на підставі зазначеної довіреності надавала послуги з представництва інтересів позивача перед відповідними установами в отриманні сертифікатів про проходження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів для здійснення експортних операцій. В підтвердження вказаної обставини суду представлено копії сертифікатів серії ЛВ №325910, 325908, 325904, 325906, 325907, 325909, 325911, 324907, 324906, 324908, 324954 (а.с. 72-74, 76-80, 85-87). Зазначені сертифікати отримано третьою особою в період з 23.01.2017 по 23.03.2017.

Під час розгляду справи по суті в судовому засіданні 13.06.2018 представники учасників спору ствердили, що наведені вище докази повно відображають усі обставини справи. Будь-які інші докази в учасників справи відсутні.

ОЦІНКА СУДУ.

Щодо клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. В судовому засіданні 06.06.2018 представник позивача визнав обставину, що Договір міг бути підписаний третьою особою. На уточнююче питання представника відповідача щодо цього, представник позивача визнав обставину підписання Договору третьою особою. За таких обставин суд вважає встановленим факт підписання Договору від імені фізичної особи - підприємця Завадки Володимира Михайловича ОСОБА_3.

Крім того, якщо дотримуватися логіки пояснень відповідача та третьої особи, то потрібно констатувати, що у третьої особи є (мав би бути) наявним примірник Договору, а тому нею могли бути вчинені дії з метою представлення суду висновку експерта з порушених питань. Однак, ні відповідачем, ні третьою особою не було самостійно проведено експертизи та не було представлено відповідний висновок експерта суду. Суд звертає увагу, що відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України висновок експерта, який відповідає визначеним вимогам, прирівнюється за своїм правовим значенням до судової експертизи. В силу наведеного вище пункту 2 частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України ні відповідачем, ні третьою особою не було подано клопотання, яке б мотивувалося неможливістю з поважних причин самостійно надати експертний висновок у строки для подання доказів.

З огляду на зазначене суд відхилив клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, що відображено в протоколі судового засідання за 06.06.2018.

Щодо клопотання про виклик свідка.

Інститут свідків є новим для господарського судочинства. Проте, враховуючи особливості правил здійснення підприємницької діяльності, цей інститут у господарському процесі характеризується істотними відмінностями від аналогічних інститутів інших видів судочинств. Ці відмінності стосуються як змісту показань (показаннями свідків не можуть встановлюватися обставини, які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються у відповідних документах), так і порядку їх подання. Що стосується процедурних правил, то виклику свідка обов'язково передує подання до суду заяви свідка, яка оформлюється відповідно до правил, визначених статтею 88 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Таким чином, оскільки до суду не було подано заяви свідка, суд позбавлений можливості оцінити наявність передумов для виклику свідка. З цих підстав суд відхилив клопотання представника третьої особи про виклик свідком ОСОБА_3, що відображено в протоколі судового засідання за 06.06.2018. В доповнення до наведеного суд звертає увагу представника третьої особи, що ОСОБА_3 є самостійним учасником справи (третьою особою), який управі реалізувати права, визначені статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо виникнення цивільних правовідносин між сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як убачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями повноважних представників учасників справи, від імені відповідача Договір підписано його сином, ОСОБА_3.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до позиції Пленуму Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути … вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Незважаючи на зазначення у згаданій постанові лише юридичних осіб, вказані висновки стосуються всіх суб'єктів господарських правовідносин, в тому числі й фізичних осіб - підприємців.

Судом установлено, що Договір не було підписано відповідачем особисто. Проте на ньому міститься відтиск печатки відповідача. Як зазначив у підготовчому засіданні 06.06.2018 відповідач, він особисто передав синові - ОСОБА_3, усі документи стосовно реєстрації підприємцем, а також печатку. Зазначене свідчить, що ОСОБА_3 мав у своєму правомірному володінні не лише печатку, а й інші документи відповідача, а тому і здійснював юридично значимі дії від його імені.

Крім того, позивач перераховував грошові кошти на рахунок відповідача трьома платежами: 22.07.2016, 01.09.2016 та 02.12.2016, тобто протягом приблизно півроку. Проте відповідач прийняв зазначені кошти та не намагався з'ясувати їх природу та призначення. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Якщо керуватися логікою та твердженнями відповідача, то він у такому разі (у випадку, якщо йому дійсно не було відомо про укладення сином від його імені Договору), мав би вчинити дії для з'ясування призначення цих коштів, їх платника, врешті - мав би їх повернути позивачу самостійно. Тим більше, що сума коштів є значною.

Що стосується посилання відповідача на те, що в Договорі визначено ціну поставки пиломатеріалів в кілька разів нижчу за реальну ринкову, то таке твердження не підтверджено жодними доказами. Крім того, в цивільному праві існує та застосовується принцип свободи договору, за яким сторони на власний розсуд визначають умови укладеного між ними договору.

Врешті, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як убачається з цього положення закону, існує два види неправомірних правочинів: нікчемні та оспорювані. При чому оспорюваними є ті правочини, недійсність яких визначається судом на вимогу заінтересованої сторони. До моменту визнання правочину недійсним останній вважається таким, що відповідає вимогам закону. Як убачається з матеріалів справи, відповідач та третя особа лише стверджують про недійсність Договору, однак така недійсність не була встановлена в судовому порядку. Адже до суду не було подано відповідного позову.

За таких обставин в сукупності суд робить висновок про те, що відповідач схвалив вчинений від його імені правочин - Договір, а тому між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України.

Щодо фіктивності Договору.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що укладений Договір є фіктивним. Відповідно до частин 1 та 2 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

В цьому контексті суд звертає увагу на кілька обставин.

По-перше, якщо відповідач стверджує про фіктивність Договору, то тим самим він визнає себе стороною цього договору. Адже недійсний правочин - це правочин, який вчинено його сторонами, однак в силу певних визначених законом обставин, такий правочин не породжує цивільних прав та обов'язків.

По-друге, фіктивний правочин може бути визнаний недійсним лише за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити правові наслідки, тобто ті, які становлять мету і зміст такого правочину.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до пункту 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які би свідчили про умисел обох сторін (позивача та відповідача) на вчинення фіктивного правочину. Крім того, на виконання умов Договору позивачем були перераховані грошові кошти на рахунок відповідача. За таких обставин суд не погоджується з тим, що укладений Договір є фіктивним.

Щодо стягнення коштів за Договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частина 1 статті 693 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Пунктом 1.3 Договору встановлено, що покупець зобов'язується оплатити на рахунки постачальника загальну вартість партії, визначену в пункті 1.2 Договору протягом 150 днів з моменту його укладення. Як встановлено судом, позивач свій обов'язок з попередньої оплати виконав належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Згідно з пунктом 4.1 Договору у разі невиконання постачальником пункту 1.1 Договору він зобов'язаний протягом 20 календарних днів, з моменту отримання повної суми коштів, визначеної в пункті 1.2 Договору, повернути покупцю кошти, отримані відповідно до умов Договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив останню частину коштів 02.12.2016, однак відповідач не передав позивачу товару, а також не повернув позивачу сплачені кошти.

Зважаючи на ту обставину, що позивач здійснив попередню оплату товару на загальну суму 162'200,00 грн., а відповідач кореспондуючого обов'язку з передачі товару не виконав, а також не повернув сплачені позивачем кошти, вимоги позивача про відшкодування 162'200,00 грн. основного боргу є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір такої пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Згідно з пунктом 4.2 Договору за несвоєчасне виконання постачальником пункту 4.1 Договору, він зобов'язаний сплатити покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Суд відкоригував розрахунки позивача в частині нарахування пені, з урахуванням положень статті 253 Цивільного кодексу України, відповідно до якої перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Розрахунок суми пені

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
162200.023.12.2016 - 26.01.20173514.0000 %0.077 %*4343.06
162200.027.01.2017 - 01.03.20173414.0000 %0.077 %*4230.53
162200.002.03.2017 - 13.04.20174314.0000 %0.077 %*5350.38
162200.014.04.2017 - 25.05.20174213.0000 %0.071 %*4852.67
162200.026.05.2017 - 21.06.20172712.5000 %0.068 %*2999.59
Таким чином, до стягнення підлягає 21'776,23 грн. пені.

Окрім того, пунктом 4.3 Договору встановлено, що за прострочення понад 30 днів виконання негрошового зобов'язання (поставки), передбаченої пунктом 1.1 Договору, постачальник зобов'язаний оплатити покупцю 7% штрафу від суми недопоставленого товару. Таким чином, умовами Договору передбачено відповідальність за порушення грошових зобов'язань у вигляді сплати пені, а також відповідальність за порушення негрошового зобов'язання (поставки) у вигляді сплати штрафу. Згідно з частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлення штрафу в укладеному сторонами договорі можливе і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати. Окрім того, необхідно звернути увагу на той факт, що Договором сторони передбачили відповідальність за порушення різного роду зобов'язань. Зважаючи на вищезазначене, позовні вимоги про стягнення 11'354,00 грн. штрафу є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про наявність деяких помилок у розрахунку позивача. При цьому, суд брав до уваги положення статті 253 Цивільного кодексу України, відповідно до яких перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Розрахунок 3% процентів річних

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
162200.023.12.2016 - 07.02.20184123 %5492.25
Таким чином, до стягнення підлягає 5'492,25 грн. - 3% річних.

Розрахунок інфляційного збільшення суми боргу

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
23.12.2016 - 07.02..01.15424936.26
Таким чином, до стягнення підлягає 24'936,26 грн. інфляційних втрат. З огляду на заявлення позивачем меншої суми інфляційних втрат, суд задовольняє позов у цій частині в межах заявлених вимог - 22'170,70 грн.

Аналізуючи решту заперечень відповідача та третьої особи, суд робить такі висновки.

Суд звертає увагу на непослідовність правової позиції відповідача та третьої особи. Адже у випадку визнання правочину недійсним (фіктивним) суд застосовує реституцію, а тому у відповідача виникне обов'язок повернути отримані кошти. В той же час у судових засіданнях представник відповідача повідомляв про готовність повернути отримані кошти, які вважає безпідставно набутими, тобто на іншій правовій підставі (стаття 1212 Цивільного кодексу України). Зазначене у свою чергу суперечить твердженню про те, що перераховані на рахунок відповідача кошти є за своєю суттю платою третій особі за надані нею послуги, адже в такому випадку кошти не потрібно було б повертати узагалі. Крім того, така теза не підтверджена жодними доказами, які б установлювали факт виникнення правовідносин між позивачем та третьою особою, визначенням ними істотних умов такого правовідношення (предмет, строк, ціна).

Суд відхиляє твердження про те, що доказами на підтвердження наведених вище обставин є пояснення учасників справи та їх представників. Адже засобами доказування в силу частини 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України є лише письмові, речові та електронні докази, висновки експертів, показання свідків.

Що стосується посилання відповідача (зазначено усно в судовому засіданні 13.06.2018) на пункт 5.1 (стосовно строку дії Договору до 31.12.2016), то таке не впливає на правильність правової оцінки. Адже сплив строку дії договору не припиняє зобов'язань, які з нього випливають.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, відтак вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Відтак з відповідача підлягає до стягнення 3'283,55 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 13, 73, 74, 81, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Завадки Володимира Михайловича (адреса: АДРЕСА_6; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь фізичної особи - підприємця Тимошенка Олександра Олександровича (адреса: АДРЕСА_1, 79041; ідентифікаційний код НОМЕР_2) 162'200 (сто шістдесят дві тисячі двісті) грн. 00 коп. основного боргу, 21'776 (двадцять одна тисяча сімсот сімдесят шість) грн. 23 коп. пені, 11'354 (одинадцять тисяч триста п'ятдесят чотири) грн. 00 коп. штрафу, 5'492 (п'ять тисяч чотириста дев'яносто дві) грн. 25 коп. - три проценти річних, 22'170 (двадцять дві тисячі сто сімдесят) грн. 70 коп. інфляційних втрат, 3'283 (три тисячі двісті вісімдесят три) грн. 55 коп. відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.06.2018.

Суддя Рим Т.Я.