РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.06.2018Справа №910/2632/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Князькова В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс», м. Львів

до відповідача 1: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», м. Київ

відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь», м. Дніпро

про визнання права та визнання відсутнім права, -

За участю представників:

від позивача: від відповідача 1: від відповідача 2:Шубак М.І. Опанасик В.В. не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» про:

- визнання права Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» сплатити суму боргу за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 в розмірі 13 908 287,10 грн., який Товариство з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» сплатило Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» за Товариство з обмеженою відповідальністю «Центросталь»;

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» сплатити суму боргу за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 в розмірі 13 908 287,10 грн., який Товариство з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» сплатило Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» за Товариство з обмеженою відповідальністю «Центросталь».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на порушення Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» прийнятих на себе зобов'язань за договором поруки №4Ц13637И/П від 16.11.2016 в частині виконання обов'язку передати позивачу як новому кредитору належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» за кредитним договором №4Ц13637И/П від 20.02.2014. На думку позивача, вказані обставини свідчать про невизнання відповідачем 1 прав нового кредитора, які підлягають захисту в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 порушено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 25.04.2018.

20.04.2018 позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів, а саме витребування у відповідача 1 належним чином засвідчених копій кредитного договору №4Ц14196И від 20.02.2014, розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 станом на 18.11.2016.

23.04.2018 відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивачем не доведено порушення його суб'єктивного права, на захист якого подано позов. За твердженнями відповідача, перехід до поручителя прав кредитора відбувається в силу прямої вказівки про це в законі, а не внаслідок факту передачі документів. До того ж, як зазначає відповідач, наданими позивачем документами не підтверджується, що останній виконав грошові зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі.

У судовому засіданні 25.04.2018 судом було постановлено ухвалу про витребування доказів у відповідача 1 згідно з переліком, викладеним в клопотанні позивача. Підготовче судове засідання відкладено на 23.05.2018. Відповідачу 2 направлено ухвалу про виклик у судове засідання в порядку статей 120-121 Господарського процесуального кодексу України.

21.05.2018 позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача 1, в якій надав додаткові пояснення по суті справи в спростування заперечень відповідача.

У судовому засіданні 23.05.2018 судом було встановлено, що відповідач 1 не виконав ухвалу суду від 25.04.2018 про витребування доказів, а тому судом прийнято до уваги, що згідно з ч. 9 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може, зокрема, визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.06.2018.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача 1 проти задоволення позову надав заперечення.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з'явився. При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Центросталь» було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №061.

З огляду на неявку представника відповідача 2, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (кредитор) укладено договір поруки №4Ц13637И/П (далі - Договір поруки), за умовами якого позивач поручився перед відповідачем 1 за виконання відповідачем 2 - Товариством з обмеженою відповідальністю «Центросталь» (боржник) зобов'язань за кредитним договором від 11.10.2013 №4Ц13637И, кредитним договором від 20.02.2014 №4Ц14196И, кредитним договором від 24.12.2014 №4Ц14402И (далі - Кредитні договори), а саме зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до умов вказаних кредитних договорів.

Згідно з пунктом 4 Договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

До поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання (п. 8 Договору поруки).

Відповідно до пункту 10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 Договору поруки).

Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 09.09.2016, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки).

Згідно з наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення №25 від 17.11.2016 позивачем перераховано відповідачу 13 908 287,10 грн. Призначенням платежу вказано «виконання зобов'язань за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 згідно з договором поруки №4Ц13637И/П від 16.11.2016».

Згідно з листом-вимогою вих.б/н від 21.02.2018 позивач звернувся до відповідача 1 з вимогою передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» документи, що підтверджують обов'язки боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» та підтвердити факт переходу права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» за кредитним договорами, зокрема, за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014, а також надати довідку, розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів по відповідним кредитним договорам.

Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем 1 відповіді на вказану вимогу позивача від 21.02.2018.

Спір у даній справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання в судовому порядку наявності у нього права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» сплатити суму боргу за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 в розмірі 13 908 287,10 грн., а також визнання відсутнім у банку права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» сплати вказаної суми.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача 1, господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір поруки №4Ц13637И/П від 16.11.2016 є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм статей 553-559 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпеченого порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

З приводу доводів позивача про невизнання банком факту переходу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» прав кредитора за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 та невиконання банком обов'язку за Договором поруки щодо передачі копій документів новому кредитору господарський суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Водночас, застосування такого способу захисту як визнання права можливе у разі виникнення спору щодо його належності між особою, що вважає право порушеним, та іншою, яка претендує на відповідний титул. Тобто, такий спосіб захисту прав може бути застосований при наявності спору про право. Вимога про визнання права може бути пред'явлена до особи, яка не визнає чи порушує право.

На позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Разом з цим, за висновками суду, позивачем не було доведено факту порушення, оспорювання або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів.

Як зазначалось судом, відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпеченого порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Тобто, безпосередньо законом закріплено право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обов'язку за боржника. Підтвердженням цього є також норма ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, якою встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов'язанні, серед яких передбачено і виконання обов'язку боржника поручителем.

Таким чином, оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. При цьому, слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Також судом прийнято до уваги, що з умов Договору поруки вбачається, що у випадку невиконання боржником пункту 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 цього договору.

Однак, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження пред'явлення відповідачем майнових вимог до поручителя, як і не містять будь-яких доказів на підтвердження наявності порушеного зобов'язання станом на момент сплати позивачем грошових коштів відповідачу.

При цьому, господарський суд зазначає, що факт переходу до позивача права вимоги за кредитними договорами до відповідача 2 за відсутності обставин невизнання цього права зі сторони відповідачів підлягає встановленню під час розгляду спору про стягнення грошових коштів за кредитним договором. Вказаний факт неможливо встановити в межах даної справи з огляду на недослідження судом питання виконання кредитних зобов'язань за відповідним договором та обсяг такого виконання.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 30.05.2018 у справі №910/16462/17, від 30.05.2018 у справі №910/14139/17.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що позивачем не було доведено порушення чи невизнання його суб'єктивного права з боку відповідачів 1 та 2, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» про визнання права Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» сплатити суму боргу за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 в розмірі 13 908 287,10 грн. та визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» сплатити суму боргу за кредитним договором №4Ц14196И від 20.02.2014 в розмірі 13 908 287,10 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 3 524,00 грн. (2 немайнові вимоги х 1 762,00 грн. = 3 524,00 грн.) залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центросталь» про визнання права та визнання відсутнім права - відмовити.

2. Судовий збір за розгляд справи залишити за позивачем.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.06.2018.

Суддя В.В. Князьков