КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2018 р. м.Київ Справа№ 910/23685/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018, повний текст якого складено - 16.04.2018

у справі №910/23685/17 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєлліос ЛТД"

про стягнення 90 216,19 грн.

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2017 Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєлліос ЛТД" (далі - відповідач) 90 216,19 грн заборгованості за фактично спожиті послуги з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі.

В обґрунтування позовних вимог позивача посилається на те, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України не виконано взятих на себе зобов'язань з оплати фактично отриманих послуг з постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі за період з 01.07.2015 по 24.04.2016, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 90 216,19 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23685/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23685/17 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції в порушення ст.ст.319, 322 Цивільного кодексу України, норм Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та п.5.13 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в комунального господарства України від 27.06.2008 №190 (далі-Правила №190), не дослідженні всі обставини справи, проігноровано аргументи позивача, що призвело до хибного висновку, та як наслідок до прийняття судового рішення, яке не ґрунтується на нормах чинного законодавства України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Разіної Т.І., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у складі колегії суддів: головуючий суддя Яковлєв М.Л., судді Разіна Т.І., Чорної Л.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23685/17; розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23685/17 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

18.06.2018 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скарги, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

24.09.2012 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як абонентом, був укладений тимчасовий договір на надання послуг з водопостачання та прийняття стічних вод через приєднані мережі №10770/5-10 (далі-Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації м. Києва за адресами об'єктів водоспоживання, зазначеними у дислокації об'єктів водопостачання та водовідведення (яка є невід'ємною частиною цього договору) та на підставі пред'явлених абонентом умов (дозволу) на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору та дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і прийняття стічних вод, що встановлені Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, Правилами приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва, а також дотримуватись норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Пунктом 7.1 Договору сторони погодили, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 01.07.2015.

Як зазначає позивач у позовній заяві, за період з липня 2015 року по травень 2016 року відповідачем було фактично спожито надані позивачем послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на загальну суму 90 216,19 грн, проте не були ним оплачені. У зв'язку із чим позивач звернувся до господарського суду з вказаним позовом.

З урахуванням приписів частини 1 статті 270 та частини 1 статті 252 ГПК України апеляційний розгляд здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей передбачених у Главі «Апеляційний розгляд». При цьому, до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у Главах «Апеляційний розгляд» і «Розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження».

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно із ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Колегією суддів встановлено, що строк дії договору на надання послуг з водопостачання та прийняття стічних вод через приєднані мережі №10770/5-10 від 24.09.2012, відповідно до пункту 7.1 договору припинив свою дію 02.07.2015.

Даний факт сторонами не оспорюється та визнається.

В той же час, пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25.11.2014 у справі №3-184гс14.

У відповідності до ст.ст.22, 23 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» підприємства питного водопостачання та централізованого водовідведення зобов'язані забезпечити, зокрема, виробництво та постачання споживачам питної води відповідно до умов договору, а споживачі, в свою чергу, мають право крім іншого на забезпечення питною водою, якість якої відповідає державним стандартам, кількість і режим подачі якої визначаються на договірних засадах в обсязі, не меншому від нормативів питного водопостачання та зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

У відповідності до ст.1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води;

централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом;

споживач питної води - юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб.

В силу ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як свідчать матеріали справи, наприкінці червня 2014 року відбулося збройне захоплення території та об'єктів Пансіонату "Джерело" особами, що не мають до них жодного юридичного чи іншого відношення. Зазначені особи заблокували діяльність позивача. З урахуванням протоколів №8 від 30.01.2015 та №56 від 11.09.2015 постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Виконавчого органу Київської міської ради, постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі № 910/2948/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєлліос ЛТД" до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про припинення надання послуг з постачання питної води та приймання стічних вод у систему каналізації Києва за тимчасовим договором №10770/5-10 від 24.09.2012, встановлено, що територію пансіонату "Джерело" заселено особами, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Таким чином, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.04.2016 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі № 910/2948/16 встановлено, що фактичними споживачами питної води, з урахуванням норм Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", є фізичні особи, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та які не мають будь-якого відношення до господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєлліос ЛТД" (позивача).

У відповідності до ст.ст.76-79, 86 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, враховуючи в даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, а також беручи до уваги те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження того, що саме відповідачем, як споживачем, порушено право позивача, оскільки фактичними споживачами наданих позивачем послуг за спірний період є фізичні особи, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та які не мають будь-якого відношення до господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєлліос ЛТД", колегія суддів дійшла до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання скаржника на обов'язок відповідно до ст.ст.319, 322 Цивільного кодексу України та п.5.13 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в комунального господарства України від 27.06.2008 №190 покладається саме на відповідача, як власника нерухомого майна (Пансіонату "Джерело") та споживача послуг щодо сплати кошти за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, колегією суддів відхиляються враховуючи вищевстановлене та виходячи з наступного.

Згідно із п.5.13 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в комунального господарства України від 27.06.2008 №190, споживач забезпечує захист приміщень, де розташовані вузли обліку, від ґрунтових, талих і дощових вод та інших шкідливих впливів, утримує зазначені приміщення в належному стані; не допускає доступу сторонніх осіб і забезпечує доступ представників виробника за службовими посвідченнями до засобів обліку, водопровідних пристроїв та обладнання.

В статтях 319, 322 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, вказано, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, та власність зобов'язує. Тоді як Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» передбачено оплату послуг споживачем, тобто особою, із якою укладено договір або фактичним користувачем послуг.

Як встановлено вище, укладений між сторонами Договір припинив дію 02.07.2015. Жодного доказу на підтвердження того, що в спірний період (з липня 2015 року - травень 2016 року) саме відповідач фактично споживав надані послуги матеріали справи не містять, а навпаки - свідчать про те, що фактичними споживачами наданих позивачем послуг за спірний період є фізичні особи, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та які не мають будь-якого відношення до господарської діяльності відповідача.

Подані позивачем акти про зняття показань з приладу обліку за липень 2015 року - травень 2016 року в якості доказу щодо отримання відповідачем послуг, колегією суддів як належні та допустимі докази не приймаються до уваги, оскільки деякі акти взагалі не містять, як підписів так і призвищ хто саме мав би підписувати акти від споживача, а інша частина актів хоча і містить дану інформацію, однак з довідки від 25.01.2018 вбачається, що особи зазначені в актах про зняття показників з приладу в шатному розписі відповідача ніколи не числились та не надавались повноваження на вчинення представницьких дій від його імені щодо підписання вказаних актів (а.с.13-19, 84 т.1). Доказів на спростування даних обставин позивачем суду не надано.

Доводи скаржника з приводу порушення та неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 13, 14, 73, 74, 76, 86, 129, 251, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018у справі №910/23685/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/23685/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/23685/17.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна