ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.06.2018р. Справа №905/901/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат»,

м.Кам'янське

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс», м.Маріуполь

до відповідач 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД», м.Київ

про визнання договору недійсним

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс», м.Маріуполь

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», м.Кам'янське

про стягнення заборгованості в сумі ,56 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: Бордюг С.Д.-по дов.

від відповідача 1: Масляний О.В.-по дов.

від відповідача 2: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат», м.Кам'янське, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача 1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс», м.Маріуполь, до відповідача 2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД», м.Київ, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те що, договір про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс» є удаваним правочином, оскільки зі змісту спірного договору вбачається фактичне укладання договору факторингу, який вчинено з порушенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як відповідач 1 не є фінансовою установою в розумінні вказаного закону та не може надавати фінансові послуги, а тому, за твердженням позивача спірний правочин має бути визнаний недійсним з моменту його укладання. Крім того, позивач зазначає, що він є заінтересованою особою оскільки укладання спірного правочину порушує інтереси позивача, за умовами якого у позивача виник обов'язок перед відповідачем 1 щодо виконання на користь останнього грошового зобов'язання на суму, що еквівалентна 47 296 839,82 доларів Сполучених Штатів Америки, а тому позивач має майновий інтерес в оспорюваному договорі.

25.05.2018р. до господарського суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс», м.Маріуполь до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», м.Кам'янське про стягнення заборгованості в сумі 1 233 574 088,56 грн., у тому числі основна заборгованість в сумі 1 028 413 099,35 грн. та штраф в сумі 205 160 989,21 грн.

Ухвалою суду від 04.06.2018р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом по справі №905/901/18 зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс», м.Маріуполь до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», м.Кам'янське про стягнення заборгованості в сумі ,56 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач 1 посилається на те, що рішенням господарського суду Донецької області від 11.09.2017р. по справі №905/1947/17 яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.02.2018р. з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський металургійний комбінат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» стягнуто штраф в сумі ,71 грн. У подальшому, 23.04.2018р. між Публічним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний комбінат», Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальінстю «Метінвест Холдинг» укладено договір про переведення боргу (заміни сторони у зобов'язання) №ВЛ-18-04-23 (первісний договір), за умовами якого Публічним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний комбінат» було переведено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» борг за договором про відступлення прав вимог №1/020817/17-0539-02 від 02.08.2017р. в частині зобов'язань Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» по сплаті частини штрафу в сумі ,57 грн., що стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдінг» згідно вищевказаного рішення суду. У свою чергу, за умовами первісного договору Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний завод» зобов'язалось сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» еквівалент грошової винагороди в доларах Сполучених Штатів Америки на дату підписання цього договору за офіційним курсом НБУ на 23.04.2018р. в сумі 39430699,85 доларів США. Згодом, 04.05.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс» укладено договір про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-14, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» передає (відступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс» всі права вимоги, існуючі на дату спірного договору або які можуть виникнути в майбутньому у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтран ЛТД» до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» за первісним договором або, у зв'язку з ним, і всі способи захисту прав, які доступні Товариству з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» на загальну суму еквівалентну 47296839,82 доларів США. На основі вище викладеного, позивач за зустрічним позовом вважає, що оскільки Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» не виконало свої зобов'язання в строк встановлений спірним договором, в Публічного акціонерного товариства «Таффі Плюс» виникло право звернення до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» з вимогою про сплату грошової винагороди в еквіваленті 39430699,85 доларів США. та 20% штрафу від суми боргу у розмірі 7866139,97 доларів США. на підставі п.4.3 договору.

11.06.2018р. від відповідача 1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 проти позовних вимог заперечує, посилаючись на ті обставини, що:

- укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір не є договором факторингу, оскільки за зазначеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату;

- заміна кредитора у зобов'язані за первісним договором у результаті укладання між відповідачем 1 та відповідачем 2 спірного договору не змінило обсяг прав та обов'язків позивача;

- укладанням оспорюваного договору жодним чином не було порушено права або охоронювані законом інтереси позивача, а позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтвердили порушення його права внаслідок його укладання.

11 06.2018р. від відповідача 2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на ті обставини, що:

- твердження позивача про фактичне укладання між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору факторингу є необґрунтованими та не відповідають фактичним умовам договору та зобов'язанням, які виникли у сторін договору у зв'язку з його укладанням;

- майнові права позивача не були порушені укладанням спірного договору, оскільки об'єм його зобов'язань не змінився, а відбулося лише заміна кредитора у зобов'язані;

- відсутнє порушення права позивача, оскільки до укладання спірного договору від позивача було отримано згоду, а після його укладання відповідачем 2 листом від 07.05.2018р. повідомлено позивача про укладання спірного договору.

Позивач надав відзив на зустрічну позивну заяву 11.06.2018р., в якому зустрічні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що ПАТ «ДМК» вважає спірний договір недійсним внаслідок порушення сторонами приписів ст.ст.203, 215, 227, 512, 1077, 1079 Цивільного кодексу України при його укладанні та фактичного укладання договору факторингу без дотримання суб'єктного складу правочину даного виду. З урахуванням викладеного позивач вважає, що в силу приписів ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсність правочину не створює юридичних наслідків, а тому недійсність спірного договору, в свою чергу, безумовно свідчить про відсутність у відповідача 1 права на отримання від позивача коштів заявлених до стягнення за зустрічним позовом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Як встановлено, 04.05.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» (відповідач 2, кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс» (відповідач 1, новий кредитор) було укладено договір №ВЛ-18-05-04 про відступлення првава вимоги (далі - договір), за умовами якого кредитор (відповідач 2) відступає новому кридитору (відповідачу 1) всі права вимоги до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» (позивач, боржник) по договору про переведення боргу №вл-18-04-23 від 23.04.2018р. (первісний договір), який був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдінг», кредитором та боржником, з усіма змінами та доповненнями, або у зв`язку з ними (п.1 договору).

Згідно п.2 договору кредитор передає (відступає) новому кредитору всі права вимоги, існуючі на дату договору або які можуть виникнути в майбутньому кредитора до боргу по первісному договоруабо у зв`язку з ним, і всі способи захисту прав, які доступні кредитору (далі - права вимоги) на загальну суму еквівалентну 47 296 839,82 доларів Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar), включаючи, право вимоги виконання грошових зобов`язань по первісному договору на суму еквівалентну 39 430 699,85 доларів Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar), зі сплати винагороди передбаченої п.2.1 первісного договору, а також право вимоги грошових зобов`язань на суму еквівалентну 7 886 139,97 доларів Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar) зі сплати штрафу, передбаченого п.4.3 первісного договору.

Підписанням даного договору сторони підтверджують, що вони ознайомлені і згодні з умовами первісного договору, за умовами якого, боржник зобов`язаний сплатити кредитору еквівалент грошового зобов`язання (винагороду) в доларах Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar) протягом двох днів з моменту вступу в силу первісного договору. Сума, яка підлягає сплаті в гривні, визначається боржником по офіційному курсу долару Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar) встановленому Національним банком України на день здійснення платежу.

Відповідно до п.3 договору моментом переходу (відступлення) прав вимоги до кредитора до нового кредитора є дата підписання сторонами даного договору.

Пунктом 6 договору передбачено, що в якості оплати за права вимоги новий кредитор, за умови передачі кредитором оригіналів документів, передбачених п.5 даного договору (підписання сторонами акту приймання-передачі оригіналів документів) зобов`язується сплатити кредитору суму в розмірі 1 032 234 801 (один мільярд тридцять два мільйони двісті тридцять чотири тисячі вісімсот одна) грн. 57 коп. протягом 2 (двох) робочих днів з моменту укладання даного договору.

Даний договір вважається укладений, вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками і скріплення печатками сторін і діє до закінчення сторонами зобовязань по ньому (п.11 договору).

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. посилається на те, що даний договір є удаваним правочином, оскільки зі змісту спірного договору вбачається фактичне укладання договору факторингу, який вчинено з порушенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як відповідач 1 не є фінансовою установою у розумінні вказаного закону та не може надавати фінансові послуги.

З викладеними позивачем в позовній заяві твердженнями відповідач 1 не погоджується та у своєму відзиві зауважив на тому, що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір не є договором факторингу, оскільки за зазначеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а укладений правочин не змінив обсягу прав та обов'язків позивача.

Відповідач 2 також зазначив, що вимоги позивача про визнання недійсним спірного правочину не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки твердження позивача про фактичне укладання між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору факторингу є необґрунтованими та не відповідає фактичним умовам договору та зобов'язанням, які виникли у сторін договору у зв'язку з його укладанням, а порушення права позивача відсутнє так як до укладання спірного договору від позивача було отримано згоду, а після його укладання відповідачем 2 листом від 07.05.2018р. повідомлено позивача про укладання спірного договору.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд приймає до уваги заперечення відповідачів та вважає позовні вимоги такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вказувалось вище, 04.05.2018р. між відповідачем 2 та відповідачем 1 було укладено договір №ВЛ-18-05-04 про відступлення права вимоги, за умовами якого кредитор (відповідач 2) відступає новому кредитору (відповідачу 1) всі права вимоги до позивача по договору про переведення боргу №ВЛ-18-04-23 від 23.04.2018р. (первісний договір), який був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдінг», кредитором та боржником, з усіма змінами та доповненнями, або у зв`язку з ними (п.1 договору).

Відповідно до ст.512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст.513 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 14.1.255. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що відступлення права вимоги це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Таким чином, відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це заміна особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Відповідно до ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 Цивільного кодексу України).

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується факторингу, то відповідно до ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно зі ст.1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таке ж положення передбачено ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За змістом п.1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231», до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі вищезазначеної статті Цивільного кодексу України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Як вказувалося вище, в якості оплати за права вимоги новий кредитор, за умови передачі кредитором оригіналів документів, передбачених п.5 даного договору (підписання сторонами акту приймання-передачі оригіналів документів) зобов'язується сплатити кредитору суму в розмірі 1 032 234 801 (один мільярд тридцять два мільйони двісті тридцять чотири тисячі вісімсот одна) грн. 57 коп. протягом 2 (двох) робочих днів з моменту укладання даного договору (п. 6 договору).

Згідно п.5 договору кредитор зобов'язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту вступу в силу даного договору передати новому кредитору оригінали всіх документів, із яких слідує права вимоги, копії яких, завірені підписом представника і печаткою кредитора передані новому кредитору під час підписання даного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2018р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 підписано акт приймання-передачі оригіналів документів по договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а передбачає оплату за відступлення права вимоги.

Також слід зазначити, що відповідно до п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст.47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Отже, між договором купівлі-продажу права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

При цьому вищевказані види договорів відрізняються тим, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, як це передбачено вимогами ст.1084 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Щодо тверджень позивача про те, що спірний договір має бути визнаний недійсним, у зв'язку з його укладання відповідачем 1 без спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на її здійснення, то суд вважає зазначити наступне.

З приписів Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів купівлі-продажу права вимоги, незалежно від умов такого набуття норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином відсутні підстави вважати, що спірний договір є договором факторингу.

За висновками суд, оспорюваний правочин є договором купівлі-продажу права вимоги, який регулюється нормами ст.ст.655, 656 Цивільного кодексу України і не є договором факторингу.

Норми чинного законодавства України не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем 1 спірного договору, а тому підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. відсутні.

Посилання позивача на порушення його права як заінтересованої особи укладанням спірного правочину, оскільки умовами договору у позивача виник обов'язок перед відповідачем 1 щодо виконання на користь останнього грошового зобов'язання, судом не приймаються з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Так, позивач не є стороною договору, правомірність укладення якого ним оспорюється.

Судом вище встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. відсутні.

Разом з тим, суд зазначає, що суд вправі здійснювати захист лише охоронюваного законом інтересу особи щодо предмету спору, тоді-як будь-які дії, що приховуються за начебто законним інтересом, не можуть ставитись судом під захист, так як це призведе до порушень прав та інтересів іншої сторони.

Оспорюваний договір, на підставі якого було здійснено заміну кредитора у зобов'язанні, жодним чином не зачіпає законні права та інтереси позивача як боржника у таких зобов'язаннях, оскільки зміна особи кредитора з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс» не тягне за собою збільшення обсягу вимог кредитора до боржника у зв'язку зі зміною особи кредитора та не ставить позивача після заміни особи кредитора у зобов'язанні, в якому позивач є боржником, у становище гірше, ніж те, у якому позивач був до заміни, що не може свідчити про наявність у позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу у розумінні ст.4 Господарського процесуального кодексу України.

Окрім того, оспорюваний договір було укладено за попередньої згоди позивача на його укладання (лист від 03.05.2018.) та з подальшим поінформуванням останнього про його укладання (лист від 07.05.2018).

З огляду на зазначене суд вважає, що укладанням оспорюваного договору жодним чином не було порушено права або охоронювані законом інтереси позивача.

Як наслідок, враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р., укладеного між відповідачами підлягають залишенню без задоволення.

Щодо зустрічних позовних вимог суд виходить з наступного:

Як зазначає позивач за зустрічним позовом, рішенням господарського суду Донецької області від 11.09.2017р. у справі №905/1947/17 з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» стягнуто штраф в сумі 3 096 704 404, 71 грн., постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.02.2018 року у справі № 905/1947/17 рішення залишено без змін.

23.04.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний комбінат» (позивач, первісний боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД»(відповідач 2, новий боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» (кредитор) укладено договір про переведення боргу (заміни сторони у зобов'язанні) № ВЛ-18-04-23 (далі - первісний договір),за умовами якого первісний боржник переводить борг за договором відступлення права вимоги №1/020817/17-0539-02 від 02.08.2017р., що укладений між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника за договором відступлення права вимоги №1/020817/17-0539-02 від 02.08.2017р., (надалі основний договір) у розмірі 1 032 234 801грн. 57 коп., що складається з частини суми штрафу виходячи із загального розміру штрафу у сумі 3 096 704 404грн. 71коп., що стягнута з первісного боржника за рішенням господарського суду Донецької області від 11.09.2017р. по справі №905/1947/17 (залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.02.2018рю у справі №905/1947/17) (п.1.1 первісного договору).

Згідно п.1.2 первісного договору борг (грошові зобов'язання) первісного боржника у сумі грн. 57 коп., що переводиться за цим договором складається з частин суми штрафу виходячи з загального розміру штрафу 3 096 704 404грн. 71 коп., що стягнута з первісного боржника за рішенням господарського суду Донецької області від 11.09.2017р. у справі №905/1947/17 (залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.02.2018р. у справі №905/1947/17).

Відповідно до п.2.1 первісного договору за переведення боргу первісний боржник сплачує новому боржнику винагороду у розмірі 1 032 234 801грн. 57коп. Первісний боржник та новий боржник погодили еквівалент винагороди нового боржника в іноземній валюті, а саме в доларах Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar). Еквівалент винагороди нового боржника в доларах Сполучених Штатів Америки на дату підписання цього договору складає 39 430 699 доларів Сполучених Штатів Америки 85 центів за офіційним курсом Національного банку України на 23.04.2018р. (2617,8455 гривень за 100 доларів). Первісний боржник та новий боржник визначають грошове зобов'язання первісного боржника перед новим боржником (винагороду), як еквівалент 39 430 699 доларів Сполучених Штатів Америки 85 центів.

Моментом переходу (переведення) боргу від первісного боржника до нового боржника є дата підписання сторонами цього договору (п.1.5 первісного договору).

Згідно п.2.2 первісного договору первісний боржник зобов'язаний оплатити новому боржнику еквівалент грошового зобов'язання (винагороди) в доларах Сполучених Штатів Америки протягом 2 днів з моменту вступу в силу цього договору. Сума винагороди, що підлягає сплаті у гривнях, визначається первісним боржником за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення платежу.

За змістом п.3.1 первісного договору первісний боржник зобов'язаний протягом 2 робочих днів з моменту вступу в силу цього договору передати новому боржнику оригінал всіх документів, що підтверджують право вимоги кредитора. Передача оригіналів документів оформляється актом прийому-передачі між первісним боржником і новим боржником, який підписується уповноваженими представниками і скріплюється печатками сторін.

24.04.2018р. між позивачем та відповідачем 2 підписано акт приймання-передачі оригіналів документів до договору про переведення боргу (зміни сторони у зобов'язанні) №ВЛ-18-04-23 від 23 квітня 2018 року, за умовами якого первісний боржник (позивач) передав новому боржнику (відповідач 2) всі оригінали та/або належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують право вимоги кредитора (Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» за договором, що існують на дату укладання договору, а також права, що можуть виникнути в подальшому, включаючи право вимоги виконання зобов'язань за договором на суму 1 032 234 801грн. 57 коп.

Згідно п.5.1 первісного договору цей договір вважається укладеним, вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками і скріплення печатками сторін і діє до завершення виконання сторонами зобов'язань за ним.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 520 Цивільного кодексу України визначено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Листом від 20.04.2018р. Товариство обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» надало позивачу та відповідачу 2 згоду на укладання договору про переведення боргу (заміни сторони у зобов'язанні)

Відповідно до cт.521 Цивільного кодексу України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Згідно ч.1 cт.513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що 23.04.2018р. укладанням договору про переведення боргу (заміни сторони у зобов'язанні) № ВЛ-18-04-23 відбулась заміна боржника у зобов'язанні, а саме замінено первісного боржника - Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський металургійний комбінат» на нового боржника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» у зобов'язані щодо сплати кредитору - Товариству з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» грошових зобов'язань за договором відступлення права вимоги №1/020817/17-0539-02 від 02.08.2017р. в сумі 1 032 234 801,57грн. Одночасно, за умовами п.2.1 спірного договору у Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» виникло грошове зобов'язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» з оплати винагороди за переведення боргу у розмірі 1 032 234 801,57 грн. з погодженим еквівалентом винагороди в іноземній валюті 39 340 699,85 доларів США.

Згодом, 04.05.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» (відповідач 2, кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс» (відповідач 1, новий кредитор) було укладено договір №ВЛ-18-05-04 про відступлення права вимоги (далі - договір), за умовами якого кредитор (відповідач 2) відступає новому кридитору (відповідачу 1) всі права вимоги до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» (позивач, боржник) по договору про переведення боргу №вл-18-04-23 від 23.04.2018р. (первісний договір), який був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдінг», кредитором та боржником, з усіма змінами та доповненнями, або у зв`язку з ними (п.1 договору).

Згідно п.2 договору кредитор передає (відступає) новому кредитору всі права вимоги, існуючі на дату договору або які можуть виникнути в майбутньому кредитора до боргу по первісному договоруабо у зв`язку з ним, і всі способи заисту прав, які доступні кредитору (далі - права вимоги) на загальну суму еквівалентну 47 296 839,82 доларів Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar), включаючи, право вимоги виконання грошових зобов`язань по первісному договору на суму еквівалентну 39 430 699,85 доларів Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar), зі сплати винагороди передбаченої п. 2.1 первісного договору, а також право вимоги грошових зобов`язань на суму еквівалентну 7 886 139,97 доларів Сполучених Штатів Америки (англ. United States dollar) зі сплати штрафу, передбаченого п.4.3 первісного договору.

Відповідно до п.3 договору моментом переходу (відступлення) прав вимоги до кредитора до нового кредитора є дата підписання сторонами даного договору.

Таким чином, у зв'язку з укладанням договору №ВЛ-18-05-04 про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора за первісним договором, а саме право вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський металургійний комбінат» щодо сплати грошової винагороди та штрафу, що передбачена умовами первісного договору на суму еквіваленту 47 296 839,82 доларів США від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс».

07.05.2018р. відповідач 2 повідомив позивача про укладання договору відступлення права вимоги, за умовами якого права вимоги до позивача передбачені первісним договором були відступлені відповідачу 1.

08.05.2018р. відповідач 1 звернувся з листом до позивача з вимогою виконати взяті на себе грошові зобов'язання шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача 1 у сумі, що еквівалентна 47 296 839,82 доларів США, зі сплати винагороди та штрафу передбачених договором про переведення боргу (заміни сторони у зобов'язані) №ВЛ-18-04-23 від 23.04.2018р., зо офіційним курсом встановленим Національним банком України.

Виходячи зі змісту зустрічної позовної заяви, позивач за зустрічним позовом обґрунтовує зустрічні позовні вимоги тим, що оскільки Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» не виконало свої зобов'язання в строк встановлений спірним договором, у Публічного акціонерного товариства «Таффі Плюс» виникло право звернення до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» з вимогою про сплату грошової винагороди в еквіваленті 39430699,85 доларів США та 20% штрафу від суми боргу у розмірі 7866139,97 доларів США на підставі п.4.3 договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться

Відповідно до ч.2 ст.524 Цивільного кодексу України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України).

Вказаними нормами надано можливість визначення сторонами у зобов'язанні грошового еквівалента в іноземній валюті, а також можливість узгодження сторонами порядку визначення суми, що підлягає сплаті в такому випадку.

Позивач у відзиві на зустрічну позивну заяву 11.06.2018р., зустрічні позовні вимоги не визнав, оскільки вважає спірний договір недійсним внаслідок порушення сторонами приписів ст.ст.203, 215, 227, 512, 1077, 1079 Цивільного кодексу України при його укладанні та фактичного укладання договору факторингу без дотримання суб'єктного складу правочину даного виду, а тому в силу приписів ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсність правочину не створює юридичних наслідків, а тому недійсність спірного договору в свою чергу безумовно свідчить про відсутність у відповідача 1 права на отримання від позивача коштів заявлених до стягнення за зустрічним позовом.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, суд не погоджується з твердженням позивача що договір №ВЛ18-05-04 відступлення права вимоги від 04.05.2018р. не створює юридичних наслідків, у зв'язку з його недійсності, оскільки вище судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. відсутні, а вказаний правочин є правомірним.

Одночасно позивачем не надано суду доказів сплати заявленої до стягнення грошового зобов'язання (винагороди) в сумі 1 032 234 801,57грн. за погодженим еквівалентом в іноземній валюті 39 403 699,85 доларів США. або ж доказів її перерахування на користь відповідача 2 в строк передбачений первісним договором.

Згідно п. 4.3 договору №ВЛ-18-04-23 про переведення боргу (зміни сторони у зобов'язані) від 23.04.2018р. у разі несвоєчасного виконання своїх зобов'язань за п. 2.1-2.2 цього договору, первісний боржник зобов'язаний сплатити новому боржнику штраф у розмірі 20% від суми невиконаного грошового зобов'язання (еквівалент винагороди в доларах Сполучених Штатів Америки на дату підписання цього договору), що становить еквівалент 7 866 139 доларів Сполучених Штатів Америки 97 центів. Первісний боржник зобов'язаний самостійно сплатити штраф новому боржнику в день виникнення обставин несвоєчасного виконання грошового зобов'язання первісного боржника за п.2.1-2.2 цього договору. Сума штрафу, що підлягає сплаті у гривні, визначається первісним боржником за офіційним курсом доларів Сполучених Штатів Америки, який встановлений Національним банком України на день здійснення платежу.

Як слідкує з розрахунку позивача за зустрічним позовом, останній просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. в сумі 1 028 413 099,35грн., штраф за договір про переведення боргу (заміни сторони у зобов'язанні) № ВЛ-18-04-23 від 23.04.2018р., право на стягнення якого перейшло до відповідача 1 за умовами договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. в сумі 205 160 989,21 грн.

Таким чином, за висновками суду, оскільки позивач не здійснив оплати винагороди та штрафу на користь відповідача 2 в сумі 1 233 574 088,56 грн. в еквіваленті 47 296 839,82 доларів США визначеної п.2.1 первісного договору, то до відповідача 1 за умовами п.2 договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р. перейшли всі права вимоги, існуючі на дату договору або які можуть виникнути в майбутньому у відповідача 2 до позивача за первісним договором або у зв'язку з ним, і всі способи захисту прав, які доступні кредитору на загальну суму еквівалентну 47 296 839,82 доларів США, включно, право вимоги грошових зобов'язань за первісним договором на суму еквівалентну 39 430 699,85 доларів США, по сплаті винагороди передбаченої п.2.1 первісного договору, а також право вимоги грошових зобов'язань на суму еквівалентну 7 886 139,97 доларів США по сплаті штрафу, передбаченого п.4.3 первісного договору.

Перевіривши наданий розрахунок позивача за зустрічним позовом, останній є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

За таких обставин, враховуючи, що зустрічний позов повністю доведений відповідачем 1 та обґрунтований матеріалами справи, виходячи з того, що заперечення відповідача за зустрічним позовом проти позову є необґрунтованими, зустрічні позовні вимоги про стягнення з позивача заборгованості в сумі 1 233 574 088,56 грн., у тому числі основна заборгованість в сумі 1 028 413 099,35 грн. та штраф в сумі 205 160 989,21 грн., підлягають задоволенню в повній сумі.

Судовий збір за первісним позовом підлягає віднесенню на позивача повністю.

Судовий збір за зустрічним позовом підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 75, 76, 236-241, ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», м.Кам'янське до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс», м.Маріуполь, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінтранс ЛТД», м. Київ про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №ВЛ-18-05-04 від 04.05.2018р.

Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс», м.Маріуполь до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», м.Кам'янське про стягнення заборгованості в сумі 1 233 574 088,56 грн., у тому числі основна заборгованість в сумі 1 028 413 099,35 грн. та штраф в сумі 205 160 989,21 грн., задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» (51925, Дніпропетровська обл., м. Кам'янське, вул. Соборності, буд. 18-Б, р/р ПАТ «ПУМБ», МФО 334851, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таффі плюс» (87513, Донецька обл., м. Маріуполь, 26-й Квартал буд. 5, кв. 18, ) основну заборгованість в сумі 1 028 413 099,35 грн., штраф в сумі 205 160 989,21 грн., всього заборгованість в сумі 1 233 574 088,56 грн., судовий збір в сумі 616 700,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 21.06.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 25.06.2018р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина