ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2018 р. м. Київ Справа № 911/3680/17

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., за участю секретаря судового засідання Руденко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі головного управління Держгеокадастру у Київській області
до1. Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Барселона Ю ЕЙ»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачівОСОБА_1
провизнання недійсним рішення та витребування землі
за участю представників:
прокуратури:Холоденко А.С. - посв. від 15.04.2016 № 042853
позивача:не з'явились
відповідача 1:не з'явились
відповідача 2:Вітусєвич Я.Ф.- адвокат
третьої особи:не з'явились
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - позивач) до Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - перший відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Барселона Ю ЕЙ» (далі - другий відповідач) про визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 № 25 про передачу у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району та витребування на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із незаконного володіння другого відповідача земельну ділянку, розташовану в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,08 га, вартістю 2785,70 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог законодавства, а спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності держави поза її волею, і набута у власність ТОВ «Барселона Ю ЕЙ», від особи, яка не мала права її відчужувати, у зв'язку з чим прокурор просить суд визнати недійсним спірне рішення та витребувати з незаконного володіння другого відповідача на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області зазначену земельну ділянку.

Присутній в судовому засіданні прокурор повністю підтримав позовні вимоги та просить суд їх задовольнити з мотивів, викладених в позові.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Перший відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Присутній в судовому засіданні представник другого відповідача проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до того, що він є добросовісним набувачем, позаяк, майно вибуло з власності держави з волі особи, якій власник передав майно у володіння. Також просив суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності, про що останнім подана до суду відповідна заява.

Третя особа, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена у порядку встановленому ч. 5 ст. 242 ГПК України з додержанням вимог частин 3, 4 ст. 120 ГПК України, шляхом направлення на адресу її місцезнаходження належним чином завіреної копії ухвали рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Враховуючи, що неявка позивача, першого відповідача та третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ГПК України вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності їх представників за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника другого відповідача, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Рішенням 38-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 07.07.2010 № 2 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «НДВА «Пуща-Водиця», враховуючи добровільну відмову землекористувача, припинено право постійного користування ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на земельні ділянки загальною площею 61,85 га, які знаходяться в південно-західній частині села Софіївська Борщагівка.

Рішенням 39-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 № 4 «Про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «НДВА «Пуща-Водиця» затверджено технічну документацію на земельну ділянку площею 61,85 га (ріллі), яку передано до земель запасу в межах села Софіївська Борщагівка.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11.12.2014, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 та постановою Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-254цс15 визнано недійсним та скасовано рішення 38-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 07.07.2010 № 2 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «НДВА «Пуща-Водиця» та визнано недійсним та скасовано рішення 39-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 № 4 «Про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «НДВА «Пуща-Водиця».

Таким чином, за твердженням прокурора, на даний час у державній власності та в постійному користуванні ДП «НДВА «Пуща-Водиця» на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради перебуває земельна ділянка загальною площею 1448,5994 га, що встановлено та підтверджується зазначеними судовими рішеннями та державним актом про право постійного користування земельною ділянкою серії ІІ-КВ № 003658.

При цьому, на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 № 146 ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,08 га.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.08.2012, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.10.2013 у справі № К/9991/54537/12, задоволено позов заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області до Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання недійсними, протиправними та скасування рішень, державних актів, повернення земельних ділянок. Визнано протиправними та скасовано рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради №№ 130, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 146, 147, 181 від 04.08.2010, якими надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в селі Софіївська Борщагівка у власність для ведення особистого селянського господарства громадянам, у тому числі - ОСОБА_1, у зв'язку з перевищенням сільською радою своїх повноважень в частині розпорядження земельними ділянками державної форми власності, які перебувають у постійному користуванні ДП «НДВА «Пуща-Водиця».

Разом з тим, рішенням 7-ї сесії 6-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.07.2011 № 25 «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, гр. ОСОБА_1.» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, площею 0,0800 га, надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0800 га в АДРЕСА_1, доручено землевпорядній організації винести проект в натуру та виготовити Державний акт на право власності на землю гр. ОСОБА_1

В подальшому, між ОСОБА_1 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Барселона Ю ЕЙ» (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20.02.2017, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 799, відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв належну продавцю на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для ведення селянського господарства. Продаж земельної ділянки вчинено за ціною 1500000,00 грн.

Звертаючись з даним позовом прокурор зазначає, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000045 встановлено, що попри визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 № 146, Софіївсько-Борщагівської сільською радою безпідставно було винесено оспорюване рішення, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, площею 0,0800 га, з огляду на що передання у власність ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки на підставі оспорюваного рішення є незаконним та здійснено поза волею власника даної земельної ділянки.

Вирішуючи спір у даній справі в частині вимог про визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 № 25 про передачу у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд, серед іншого, порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а також за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави (абз. 2, 4 ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом).

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначено підвідомчість господарських справ (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом), за змістом пунктів 1, 6 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, і справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Пунктами 6, 10, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) також передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (п. 6, 10, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Натомість відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом), положення якої кореспондуються із ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції,чинній на час розгляду справи), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Аналогічну норму закріплено в ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній на час розгляду справи.

Відтак, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Водночас, правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною нормою та статтями 118, 122 Земельного кодексу України.

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовну вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Тож, справи у спорах, що виникають з земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов'язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

З огляду на те, що прокурор звернувся до господарського суду з позовом в якому міститься вимога про визнання недійсним рішення сільської ради, яким надано земельну ділянку у приватну власність фізичній особі, такий спір у вказаній частині вимог є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки цієї фізичної особи.

Аналогічні правові позиції містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 911/4111/16 (провадження № 12-69гс18) та від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16 (провадження № 12-71гс18).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України та п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

З огляду на викладене, суд закриває провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 № 25 про передачу у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району.

Щодо позовної вимоги про витребування на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із незаконного володіння другого відповідача земельної ділянки, розташованої в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,08 га, вартістю 2785,70 грн., суд зазначає таке.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-254цс15, на час прийняття Софіївсько-Борщагівською сільською радою рішення про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою, вказана ділянка перебувала в державній власності, тому у першого відповідача були відсутні повноваження щодо прийняття відповідного рішення.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що спірна земельна ділянка площею 0,08 га з кадастровим номером НОМЕР_1 вибула з власності держави поза її волею, і набута у власність другим відповідачем від особи, яка не мала права її відчужувати, наявні правові підстави для її витребування з незаконного володіння товариства на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яке відповідно до пп. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 наділене повноваженнями щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення. Доказів протилежного суду не надано.

Разом з тим, другий відповідач подав до суду заяву про застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності.

Прокурор заперечує проти заяви другого відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності у даному спорі та стверджує, що він звернувся до суду з даним позовом 05.12.2017 в межах строку позовної давності, позаяк, він та позивач дізналися про порушення прав держави лише з моменту вирішення спору у вищезазначеній справі № 6-254цс15, а саме з дати винесення постанови Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-254цс15, якою залишено без змін рішення Апеляційного суду Київської області від 11.12.2014 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 у вказаній справі.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тож, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У спірних правовідносинах суб'єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не позивач.

При цьому, згідно з ч. 2, 4 ст. 29 ГПК України (в редакції, чинній на час звернення прокурора з даним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Відтак, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду про захист державних інтересів.

З огляду на викладене, оскільки право власності держави на спірну земельну ділянку було порушено, коли земельна ділянка вибула із володіння держави у володіння іншої особи, а не в момент укладення цією особою наступного правочину з відчуження земельної ділянки та не з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким підтверджено факт неправомірності вибуття спірної земельної ділянки та порушення права власності держави, початок перебігу строку позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов'язується із моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Оскільки державі в особі її органів стало відомо про порушення її прав щонайменше з моменту звернення прокурора з позовом про визнання недійсними і скасування рішень сільської ради у зазначеній вище адміністративній справі № К/9991/54537/12, позовна давність за вказаною вимогою сплинула до звернення прокурора з даним позовом до суду. Разом із тим, прокурор не довів суду того факту, що він не міг дізнатися про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку у межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Також прокурором не доведено суду поважність причин пропуску строку позовної давності.

За таких обставин, наявні підстави для задоволення заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про витребування на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із незаконного володіння другого відповідача вищезазначеної земельної ділянки.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України за позовну вимогу про витребування земельної ділянки покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. 129-1 Конституції України, ст. 13, 74, 123, 129, 231, 232-233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Закрити провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 № 25 про передачу у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району.

2. В решті позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у строк визначений ст. 256 ГПК України в порядку передбаченому ст. 257 ГПК України з врахуванням пп. 17.5 п. 17 ч. 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 25.06.2018.

Суддя Ю.В. Подоляк