ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 905/713/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Пількова К.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко І.М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Південьтрансбуд",

представник позивача - Костюк С.В. адвокат (довіреність від 03.02.2018 № 01.01-33/08, ордер від 03.02.2018 № 083414, свідоцтво від 30.07.2003 НОМЕР_1),

відповідач - регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області,

представник відповідача - Бєльський-Панасюк О.О. (довіреність від 15.12.2017 № 56),

третя особа-1 - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України,

представник третьої особи-1 - Старушкевич У.М. (довіреність від 29.12.2017 № 01/17-11943),

третя особа-2 - головне управління Державної казначейської служби у Донецькій області,

представник третьої особи-2 - не з'явився,

розглянув касаційну скаргу регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області

на рішення господарського суду Донецької області від 16.05.2017 (головуючий Кротінова О.В., судді: Левшина Я.О. і Чорненька І.К.)

та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 (головуючий Марченко О.А., судді: Стойка О.В. і Татенко В.М.)

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Південьтрансбуд" (далі - Товариство)

до регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - Відділення),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міністерство);

2) головне управління Державної казначейської служби у Донецькій області (далі - Управління),

про внесення змін до договору оренди

та за зустрічним позовом Відділення

до Товариства,

про визнання договору оренди припиненим.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Відділення (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про внесення зміни до договору оренди від 01.03.2001 № 745/2001 (далі - Договір), укладеного Товариством та Відділенням, шляхом продовження строку дії Договору з 01.03.2016 до 01.03.2026.

Позовні вимоги мотивовані наявністю всіх чотирьох умов, передбачених статтею 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), необхідних для внесення змін до Договору.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.04.2016 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство та Управління.

Судами попередніх інстанцій справа розглядалась неодноразово.

Під час нового розгляду справи Відділення звернулось до господарського суду Донецької області із зустрічною позовною заявою до Товариства про визнання Договору припиненим з 01.03.2016, яку ухвалою господарського суду Донецької області від 10.02.2017 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 905/713/16.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що закінчення строку дії Договору є підставою для його припинення.

Рішенням господарського суду Донецької області від 16.05.2017, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017, первісний позов задоволено частково. Внесено зміни до Договору, укладеного Товариством та Відділенням, шляхом визначення строку дії договору по 01.12.2022. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:

- Товариством доведено наявність всіх необхідних умов для внесення змін до Договору, передбачених статтею 652 ЦК України;

- враховуючи відсутність обставин, які зумовлюють настання юридичного факту як припинення спірного Договору зустрічний позов підлягає залишенню без задоволення.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Відділення звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення первісного позову, оскільки Міністерство (власник майна) повідомило про непогодження продовження договору оренди, у зв'язку з чим строк дії договору оренди сплив 01.03.2016, що унеможливлює внесення змін до вже не діючого Договору.

Товариство подало заперечення на касаційну скаргу, в яких посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від інших учасників судового процесу відзиви чи заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача пояснення представників Товариства, Відділення та Міністерства, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що 01.03.2001 Товариством (орендар) та Відділенням (орендодавець) укладено Договір, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно - цілісний майновий комплекс "Південнодонбаське вантажно-транспортне управління" (надалі - Підприємство), склад і вартість якого визначено відповідно до акту оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу Підприємства, складеного за станом на 01.02.2001, вартість якого становить 3 567 807грн., у тому числі:

- основні засоби по балансовій (залишкові вартості) 3 555 160,00 грн. (три мільйони п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч сто шістдесят гривень);

- нематеріальні активи за залишковою вартістю 12 647,00 грн. (дванадцять тисяч шістсот сорок сім гривень);

- основні засоби вартістю, визначеною відповідно до звіту з оцінки майна станом на 31.07.2009, у сумі 417 255,00 грн. (пункт 1.1 Договору в редакції договору №4 від 06.11.2009 про внесення змін до Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування підприємством у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі підприємства.

Факт передання Товариству орендованого майна підтверджується актом прийому-передачі від 01.03.2001.

Згідно з пунктом 10.3 Договору зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни і доповнення, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати її подання до розгляду іншій стороні.

Пунктом 10.6 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір підлягає продовженню на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Відповідно до пункту 10.7 Договору його дія припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено, приватизації підприємства за участю орендаря, загибелі підприємства, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням арбітражного суду у разі порушення умов цього договору, у тому числі наявності заборгованості по орендній платі понад 3 місяців, а також у разі невиконання орендарем взятого на себе зобов'язання, що до страхування орендованого майна протягом 1-го місяця з дати укладання договору, банкрутства орендаря та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 10.1 Договору цей договір діє з 01.03.2001 по 01.03.2016 (у редакції додаткової угоди від 28.07.2008 № 3)

20.10.2015 Товариство на адресу Відділення направлено лист № 01.01-19/227 щодо продовження терміну дії Договору строком до 01.03.2026 на тих самих умовах, що передбачені Договором.

Листом від 18.11.2015 № 01/12-3221 Міністерство, розглянувши лист Відділення повідомило, що не погоджує продовження Договору, оскільки має намір використовувати майно цілісного майнового комплексу Підприємства для власних потреб.

Листом від 23.12.2015 № 11-04-07278 Відділення повідомило Товариство про те, що Міністерство не погоджує продовження Договору, оскільки має намір використовувати майно цілісного майнового комплексу Підприємства для власних потреб.

Листом від 12.01.2016 № 01.01-19/06 Товариство звернулось до Відділення, відповідно до якого посилається на різке погіршення умов ведення господарської діяльності в регіоні місцезнаходження Товариства, повідомляє, що з початку проведення антитерористичної операції суттєво зменшились обсяги послуг з перевезення вантажів, що надаються підприємством-орендарем у порівнянні з обсягами послуг у попередні роки, внаслідок чого виконання Договору порушило співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило Товариство отримання доходів, на які воно розраховувало при укладенні Договору, приймаючи до уваги той факт, що строки проведення антитерористичної операції не визначені, просив внести зміни до Договору шляхом продовження строку дії договору по 01.03.2026.

При цьому судами встановлено, що Товариством у наведеному листі здійснено технічну описку щодо номеру договору, а саме Товариством помилково зазначено невірний номер договору оренди - № 741/2001, однак матеріали справи свідчать, що наведене листування стосувалось саме спірного Договору (№ 745/2011). Також, у заяві про зменшення позовних вимог від 19.07.2016 № 01.01-19/07 Товариство зазначало про допущення технічної описки у номері договору та просило врахувати вказані обставини при розгляді справи. Крім того, у судовому засіданні 13.12.2017 представник Відділення пояснив, що договір оренди за № 741/2001 між сторонами не укладався.

У свою чергу, Відділення у листі від 22.01.2016 № 11-04-00257 повідомило про наявність листа Міністерства та його зміст, а також про відсутність правових підстав, враховуючи позицію Міністерства із спірного питання, для внесення змін до Договору в частині продовження строку його дії.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для внесення змін до Договору, укладеного Товариством та Відділенням, шляхом продовження строку дії Договору з 01.03.2016 до 01.03.2026 та наявності чи відсутності підстав для визнання Договору припиненим.

Приймаючи рішення у справі, суди виходили з того, що нормативно первісні позовні вимоги обґрунтовані вимогами статей 651,652 ЦК України.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, згідно з статтями 1-3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) регламентуються насамперед його положеннями та положеннями ЦК України, Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та умовами Договору.

Договір за своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди) і підпадає під правове регулювання норм статей 759-786 ЦК України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно із статтями 173, 174, 175 ГК України, статями 11, 202, 509 ЦК України, і відповідно до статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні норми містяться у статті 283 ГК України

Згідно із статтею 188 ГК України зміна та розірвання договорів у односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з частиною першою статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже закон пов'язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Поняття "істотна зміна обставин" є оціночною категорією та саме на суд покладено обов'язок щодо встановлення чи спростування існування таких обставин. При цьому суд має керуватися нормативним тлумаченням цього поняття, наведеним у абзаці другому частини першої статті 652 ЦК України, яким передбачено, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариством у первісній позовній заяві викладено певне обґрунтування існування кожної з чотирьох умов, що за приписами частини другої статті 652 ЦК України мають бути наявними для вирішення питання про внесення змін до договору.

Зокрема у момент укладення Договору сторони виходили з того, що така (істотна) зміна обставин не настане. Про існування такої умови можна казати коли події, що викликали ускладнення у виконанні договору у звичайному, передбаченому порядку, мають місце, виникли або стали відомими сторонам (заінтересованій стороні) вже після укладення Договорів.

При цьому істотна зміна обставин, якими сторони керувалися під час укладання Договору полягає у проведенні на території Донецької області антитерористичної операції (місцезнаходженням Товариства та місцем здійснення ним господарської діяльності є місто Вугледар, Донецької області), зміни звичайного порядку ведення господарської діяльності, істотної зміни в організації виробничого процесу Товариства, що не охоплюється поняттям звичайних комерційних ризиків, які притаманні підприємницькій діяльності.

З огляду на непередбачуваність настання зазначених подій на момент укладання Договору, суди дійшли висновку, що у момент його укладання сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане.

Із суті обставин, які змінилися суди дійшли висновку, що причини, які зумовили настання їх зміни не могли бути усунені після їх виникнення, адже перебували поза межами волі сторін та жодним чином не пов'язані з їх діями, отже при всій турботливості та обачності, які вимагаються від сторін, вони не могли усунути причини зміни обставин після їх настання, що є свідченням наявності, у даному випадку, і другої умови для внесення змін до Договору, визначеної пунктом 2 частини другої статті 652 ЦК України.

Що ж до наявності третьої умови для внесення змін до Договору, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 652 ЦК України, то судами встановлено, що Товариство, укладаючи Договір, справедливо розраховував на отримання певного господарського результату, який полягає у виникненні у нього права на вільне володіння та користування орендованим майном з метою здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 652 ЦК України четвертою умовою, необхідною для внесення змін до договору оренди, визначено, що договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони, якщо із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У момент укладення Договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане: так, укладаючи Договір сторони передбачали, що орендований цілісний майновий комплекс переданий Товариству в оренду для здійснення його господарської діяльності, а Відділення отримуватиме орендну плату за це майно. Зміна обставин зумовлена незалежними від Товариства причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення.

Виконання Договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні Договору, адже укладаючи Договір, сторони не передбачали і не могли передбачити проведення бойових дій на території м.Донецька, внаслідок яких Товариство фактично позбавлене права на ведення господарської діяльності.

З огляду на викладене, судами встановлено існування усіх чотирьох умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України, наявність яких є обов'язковою для вирішення спору про внесення змін до договору, а тому суди дійшли висновку про задоволення первісних позовних вимог.

Водночас вимоги Товариства полягають у внесенні змін до Договору шляхом продовження строку дії Договору з 01.03.2016 до 01.03.2026, тобто фактично між сторонами справи наявний спір про укладення договору оренди нерухомого майна на новий строк.

Частиною четвертою статті 284 ГК України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також встановлено статтею 764 ЦК України та частиною четвертою статті 291 ГК України, згідно з якими правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Статтею 764 ЦК України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Крім того, у справі, що розглядається, орендоване майно є державним, а тому на правовідносини сторін поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон).

Відповідно до частини другої статті 17 Закону у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно із статтею 27 Закону у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря, він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

При цьому статтею 285 ГК України передбачено, що орендар (наймач), який належно виконує свої обов'язки за договором оренди (найму), після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення цього договору на новий строк.

Статтею 777 ЦК України також визначено, що наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором,- в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Частиною третьою статті 17 Закону передбачено, що після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Крім того, сутністю переважного права є укладення договору найму на новий строк із встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення. Наймач повинен повідомити наймодавцю про своє переважне право у строк, визначений у договорі, або в розумний строк до закінчення строку договору найму.

У разі, якщо наймач не надсилає повідомлення наймодавцю, він відмовляється від здійснення свого переважного права.

На виконання викладених вимог суд встановлює, з якою метою буде використовуватися нерухоме майно, що є предметом договору. Ця обставина, у разі з'ясування, що майно буде знову передаватися в оренду, свідчитиме про порушення власником вимог, встановлених частиною третьою статті 17 Закону.

Неврахування судом переважного перед іншими особами права наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, на укладання договору найму на новий строк, свідчить про ігнорування національними судами практики Європейського суду з прав людини у розрізі захисту права власності та є підставою для констатації порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням від 29.06.2010 № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права: "Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Цим Конституційний Суд України наголосив, що правовій визначеності відповідатиме встановлення обмежень основних прав людини і громадянина лише за умови забезпечення зрозумілих і передбачуваних для особи підстав та наслідків застосування правових норм.

Принцип правової визначеності для обґрунтування своїх рішень використовує і Європейський суд з прав людини.

У свою чергу Міністерство, повідомляючи про використання орендованого майна, не зазначило, для яких саме цілей та з якою метою буде використовуватись орендоване майно у подальшому. Будь-яких дій щодо досягнення цілей сторонами не вчинено.

У той же час судами враховано, що Товариство продовжує користуватись та сплачувати оренду плату за спірним Договором, отримання якої Відділенням не заперечується. Відповідно до наданих доказів Товариство уклало договори страхування орендованого майна від 03.03.2017 СТД № 3337467 від 03.03.2017 та СТД № 3303340, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи.

За таких обставин суди дійшли висновку, що Товариством доведено, що обставини, які за його переконанням, є підставою для внесення змін до Договору, містять ознаки "істотності", як того вимагає стаття 652 ЦК України, а відтак з огляду на необґрунтованість первісних позовних вимог про продовження строку дії Договору, визнали первісні позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, шляхом визначення строку дії Договору по 01.12.2022.

Враховуючи відсутність обставин, які зумовлюють настання юридичного факту як припинення спірного договору, суди дійшли висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим, а тому підлягає залишенню без задоволення.

Дослідивши обставини, за якими Вищий господарський суд України прийняв рішення про передачу справи на новий розгляд, судами встановлено, що за визначенням пункту 1.1 Статуту Товариства останнє створено шляхом об'єднання внесків учасників з метою взяття в оренду майна державного підприємства і подальшої господарської діяльності для отримання прибутку на основі рішення учасників членів трудового колективу Підприємства.

Матеріали справи містять лист Міністерства палива та енергетики України від 07.12.2000 № 05/12-1607 адресований директору Підприємства, яким повідомлено про те, що Міністерство не заперечує щодо передачі відповідно до установленого законодавством порядку в оренду цілісного майнового комплексу Підприємства трудовому колективу цього підприємства.

Наказом Відділення від 28.02.2001 № 240 з метою більш ефективного використання державного майна і надходження до державного бюджету додаткових засобів, зокрема, на підставі Закону України "Про оренду державного та комунального майна", заяви Товариства від 09.01.2001 № 3/100 про укладення Договору оренди з Товариством, створеним із членів трудового колективу Підприємства, листа Міністерства палива та енергетики України № 05/12-1607, постановлено відділу орендних відносин передати в оренду Товариству державне майно - цілісний майновий комплекс Підприємства, розташоване за адресою: 85670, м.Вугледар Донецької області.

На виконання вказаного наказу, 01.03.2001 укладено спірний Договір оренди, пунктами 1.5-1.7 якого передбачено, що після укладення цього договору орендар приєднує до свого майна об'єкт оренди у встановленому порядку, орендар виступає правонаступником усіх прав та обов'язків реорганізованого підприємства, при цьому майно, враховується окремо від іншого майна орендаря на балансі із зазначенням того, що це майно є орендованим.

Тобто об'єкт оренди входить до складу державного майна.

Відповідно до Статуту Підприємства, затвердженого 23.03.1999, воно засновано на державній власності і підпорядковане Міністерству вугільної промисловості України (орган управління майном), створене згідно з наказом Міністра вугільної промисловості України від 19.02.1999 № 68.

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 20.03.2001 № 131, припинено діяльність Підприємства (85670, Донецька область, м.Вугледар, ст.Вуглезборочна) шляхом його реорганізації через приєднання до орендаря (Товариства). Товариство визначено правонаступником прав та обов'язків Підприємства.

Відповідно до указу Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 № 1085/2010 утворено Міністерство шляхом реорганізації Міністерства палива та енергетики України і Міністерства вугільної промисловості України. Міністерство шляхом реорганізації інших центральних органів, є правонаступниками останніх, та як наслідок - Міністерства палива та енергетики України.

З додатку № 1 розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств та повноважень з управління корпоративними правами держави щодо господарських товариств" вбачається, що цілісний майновий комплекс Підприємства, розташований у місті Вугледар, Донецької області, не включено до складу об'єктів, що передаються до сфери управління Міністерства вугільної промисловості.

З наведеного не вбачається включення вказаного цілісного майнового комплексу до сфери управління Міненерговугілля України, однак, у силу статті 141 ГК України не є наслідком зміни статусу орендованого майна.

За таких підстав суди дійшли висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Однак, з такими висновком судів попередніх інстанцій в частині первісного позову не може погодитись Касаційний господарський суд, оскільки судами попередніх інстанцій не враховано, що відмова Міністерства від продовження строку дії Договору є волевиявленням власника майна, а примусове продовження строку дії Договору є порушенням приписів статті 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Таким чином, задоволення первісного позову призводить до порушення прав Міністерства, передбачених Конституцією України, на вільне володіння майном, а тому первісний позов не підлягає задоволенню.

Передчасними є і посилання суду апеляційної інстанції на переважне право Товариства перед іншими особами, оскільки у даній справі підставами первісного позову є посилання на статтю 652 ЦК України, якою передбачено можливість внесення змін до Договору, а не дослідження питань щодо укладання Договору на новий строк, з урахуванням переважного права орендаря.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення первісного позову, яким передбачалось внесення змін у частини строку дії Договору, то такий Договір є припиненим з дати, яка передбачена ним як кінцева дата його дії, а тому такий Договір не підлягає визнанню припиненим. Тобто не підлягає і задоволенню зустрічний позов.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з приписами пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України у відповідній редакції суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частинами першою та другою статті 311 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З огляду на викладене, судові акти попередніх інстанцій в частині первісного позову підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення у справі про відмову у задоволенні первісного позову. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, з підстав викладених у даній постанові.

У зв'язку із скасуванням судових актів попередніх інстанцій в частині первісного позову та прийняттям у цій частині нового рішення у справі про відмову у задоволенні первісного позову судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з Товариства на користь Відділення пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1 653,60 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги, 1 515,80 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги, 1 786,80 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги та 1 637,90 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 311, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Донецької області від 16.05.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 у справі № 905/713/16 скасувати в частині задоволення первісних позовних вимог. У цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову.

3. В іншій частині рішення господарського суду Донецької області від 16.05.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 у справі № 905/713/16 залишити без змін.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Південьтрансбуд" на користь регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області 1 653,60 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги, 1 515,80 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги, 1 786,80 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги та 1 637,90 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Донецької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя К. Пільков