КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2018 р. Справа№ 911/226/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Стельникович В.А. довіреність № 5155/10 від 27.03.2014 року;

від відповідача: Снігур О.П. довіреність № 06/03 від 06.03.2018 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ"

на рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 року (повний текст рішення складено 25.04.2018 року)

у справі № 911/226/18 (суддя: Стаднік О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат ЛТД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ"

про стягнення боргу

Встановив

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карат ЛТД" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ" (далі - відповідач) про стягнення боргу на підставі договору поставки №99/2017 від 25.01.2017 року у сумі 79 071,52 грн, з них, заборгованість за поставлений товар - 41 508,78 грн, 5% штрафу згідно договору - 13 550,42 грн, 3 % річних - 815,00 грн, пеня - 6 994,20 грн, інфляційні збитки - 3 236,75 грн, судові витрати на правову допомогу - 12 966,37 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконав умови договору поставки від 25.01.2017 року №99/2017 в частині оплати отриманого товару за ціною, передбаченою у рахунку-фактурі або спеціфікаціїях, поставлених за підписаними видатковими накладними.

Господарський суд Київської області частково задовольнив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат ЛТД" та присудив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю ЕЙ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат ЛТД" 41508,78 грн заборгованості, 16974,88 грн штрафу, 8290,05 грн пені, 948,13 грн 3% річних, 4050,82 грн інфляційних, 1733,48 грн судового збору, 10000,00 грн витрат на правничу допомогу, в іншій частині позовних вимог відмовлено рішенням від 17.04.2018 (повний текст підписано 25.04.2018).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 37475,16 грн заборгованості, 4925,02 грн штрафу, 2411,11 грн пені, 263,46 грн 3% річних, 951,98 грн інфляційних та 2000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, зокрема, суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Також, скаржник вказав, що суд першої інстанції неправомірно не зарахував суму переплати 1060,37 грн (відповідно до банківської виписки №70-1-1/325 від 30.01.2018 року) в рахунок сплати за поставлені товари.

Крім того, скаржник зазначив, що судом не встановлювалася сума витрат на правову допомогу, які реально були витрачені позивачем.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2018 року справу № 911/226/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Київський апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ" на рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 року у справі № 911/226/18 та призначив розгляд справи на 12.06.2018 року своєю ухвалою від 23.05.2018 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2018 року, у зв'язку з перебуванням судді Коротун О.М., у відпустці з 11.06.2018 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/226/18 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевича А.Г., Гаврилюка О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 року прийнято матеріали справи № 911/226/18 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ" на рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 року до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді Суліма В.В., судді: Гаврилюка О.М., Майданевич А.Г.

У судовому засіданні 12.04.2018 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.01.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Карат ЛТД" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю ЕЙ" (покупець) було укладено договір поставки №99/2017 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується систематично постачати і передавати у власність покупцю товар, передбачений у рахунках-фактурах, згідно яких було проведено відвантаження товару, видаткових накладних або специфікаціях, які додаються до даного договору і складають його невід'ємну частину, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Згідно п. 2.1. договору, асортимент товару передбачається в рахунках-фактурах або специфікаціях, які додаються до даного договору.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.3. договору, товар постачається покупцю протягом строку, узгодженого сторонами в додатках, специфікаціях до даного договору, або вказується в рахунках-фактурах. Покупець повинен прийняти продукцію за кількістю, якістю та асортиментом, вказаних в заявці.

Відповідно до п. 5.1., 5.2., 5.3. договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, передбаченою у рахунку-фактурі або специфікаціях, які додаються до даного договору і складають його невід'ємну частину. Ціни в рахунку-фактурі за договором зазначені з урахуванням ПДВ. Ціна договору складається із сум вартості товарів, поставлених за всіма підписами сторонами видатковими накладними протягом всього строку дії договору.

Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Покупець зобов'язаний оплатити вартість товару, вказаного в рахунку-фактурі, та згідно виставленого рахунку, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту відвантаження товару (п.п. 6.1., 6.2. договору).

Відповідно до п. 6.8 договору, в разі порушення покупцем умов оплати згідно п.6.2. більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, покупець окрім пені згідно п. 11.1., сплачує постачальнику за кожні наступні тридцять днів прострочення штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу.

Пунктом 11.1. договору сторони встановили, що покупець за даним договором несе наступну відповідальність: за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору нараховується пеня згідно Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та Господарського кодексу України від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 12.2 договору, сторони, дійшли згоди не обмежувати строки позовної давності, строк нарахування пені та штрафних санкцій, їх стягнення за цим правочином (договором), а також встановити такі строки необмеженими.

Згідно пункту 13.1. договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року або до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань згідно договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки №99/2017 від 25.01.2017 року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 85611,41 грн за наступними видатковими накладними: №3777 від 01.02.2017 року на суму 144,96 грн, №5106 від 10.02.2017 року на суму 2711,28 грн, №7666 від 01.03.2017 року на суму 3240,00 грн, №7667 від 01.03.2017 року на суму 2160,00 грн, №15278 від 26.04.2017 року на суму 4473,12 грн, №12177 від 31.03.2017 року на суму 3492,00 грн, №26963 від 13.07.2017 року на суму 8992,68 грн, №18642 від 22.05.2017 року на суму 396,00 грн, №18638 від 22.05.2017 року на суму 4988,63 грн, №17775 від 16.05.2017 року на суму 18380,81 грн, №17772 від 16.05.2017 року на суму 11392,68 грн, №18238 від 19.05.2017 року на суму 3557,40 грн, що також підтверджується рахунками на оплату№30572 від 22.05.2017 року, №30148 від 18.05.2017 року, №26793 від 04.05.2017 року, №28897 від 15.05.2017 року, №29877 від 18.05.2017 року, №39824 від 26.06.2017 року, №19565 від 30.03.2017 року, №24563 від 24.04.2017 року, №11906 від 27.02.2017 року, №12017 від 27.02.2017 року, №7822 від 08.02.2017 року, №6990 від 06.02.2017 року, №2196 від 17.01.2017 року та довіреностями на отримання товару №20 від 31.01.2017 року, №21 від 06.02.2017 року, №26 від 09.02.2017 року, №38 від 28.02.2017 року, №39 від 28.02.2017 року, №78 від 24.04.20107 року, №147 від 11.07.2017 року, №114 від 22.05.2017 року, №116 від 22.05.2017 року, №104 від 13.05.2017 року, №109 від 18.05.2017 року, №54 від 31.03.2017 року (наявні в матеріалах справи).

Крім того, позивач в позовній заяві просить стягнути заборгованість за договорами, укладеними у спрощений спосіб (офертами), а саме, заборгованість у сумі 2127,64 грн за видатковою накладною №49851 від 18.11.2016 року та рахунком на оплату №158054 від 18.11.2016 року; заборгованість у сумі 665,52 грн. за видатковою накладною №52814 від 06.12.2016 року, №53881 від 13.12.2016 року, №51620 від 29.11.2016 року та рахунком на оплату №159797 від 25.11.2016 року, копії яких долучено до позовної заяви.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач за поставлений товар розрахувався частково - на суму 47075,89 грн, що підтверджується банківською випискою №70-1-1/325 від 30.01.2018 року по рахунку за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як найдене твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно не зарахував суму переплати 1060,37 грн в рахунок сплати за поставлені товари, з огляду на наступне.

Так, скаржником не було обґрунтовано належними та допустимими доказами, яким чином зазначена переплата за іншими зобов'язаннями впливає на суму заборгованості за основним договором.

Крім того, скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних доказів, що підтверджують таку переплату (платіжні доручення, банківські виписки, тощо). Також, відповідачем не було надано пояснень, як така переплата впливає на розрахунок штрафних санкцій, здійснений позивачем. Тому, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для самостійного зарахування переплати в рахунок заборгованості за основним договором та зменшення суми заявлених вимог.

При цьому, колегія суддів відзначає, що з банківської виписки №70-1-1/325 від 30.01.2018 року на яку посилається скаржник, як на доказ про сплату 1060,37 грн за поставлений товар не вбачається, що дана сума була сплачена в рахунок погашення заборгованості за спірними видатковими накладними.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 41508,78 грн заборгованості за прийнятий товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Згідно п. 12.2 Договору, сторони дійшли згоди не обмежувати строки позовної давності, строк нарахування пені та штрафних санкцій, їх стягнення за цим правочином (договором), а також встановити такі строки необмеженими.

Крім того, відповідно до п. 6.8 Договору, в разі порушення Покупцем умов оплати згідно п.6.2. більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, Покупець окрім пені згідно п.11.1., сплачує Постачальнику за кожні наступні тридцять днів прострочення штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір 3% річних складає 907,00 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Київський апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок пені, штрафу та 3 % річних, погоджується з судом першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 8290,05 грн пені, 16974,88 грн штрафу та 907,00 грн 3% річних.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат , з огляду на наступне.

Розмір боргу, з урахуванням індексу інфляції, визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розмір інфляційних, визначений позивачем, складає 3880,15 грн.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем розраховано інфляційні втрати за періоди, в яких заборгованість існувала менше місяця. Тому, згідно з вірним арифметичним розрахунком, зробленим судом, розмір інфляційних, нарахованих за заборгованість, що підлягає стягненню з відповідача, становить 3849,59 грн.

Стосовно тверджень відповідача щодо незаконності одночасного стягнення пені та штрафу, передбаченого п. 6.8. Договору, оскільки це порушує ст.61 Конституції України, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки, згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 864,03 грн пені, нарахованої на заборгованість відповідача за видатковими накладними №49851 від 18.11.2016 року, №52814 від 06.12.2016 року, №53881 від 13.12.2016 року, №51620 від 29.11.2016 року.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", ст. 36 Закону України "Про телекомунікації", ст. 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що між сторонами не укладався договір поставки у формі єдиного документу, в якому погоджено розмір пені та не укладався у письмовій формі правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, обов'язок сплати пені, в даному випадку, не передбачений законодавством, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 864,03 грн пені.

Відповідно до ч. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14, наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за невиконання грошового зобов'язання.

У зв'язку з чим, позивачем заявлено також вимоги про стягнення з відповідача 42,00 грн 3 % річних та 354,90 грн інфляційних втрат за видатковими накладними №49851 від 18.11.2016 року, №52814 від 06.12.2016 року, №53881 від 13.12.2016 року, №51620 від 29.11.2016 року.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем невірно визначено періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Датою, з якої мають нараховуватись інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за видатковою накладною №53881 від 13.12.2016 року є 15.12.2016 року.

Київський апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних нарахованих на заборгованість відповідача за видатковою накладною №49851 від 18.11.2016 року за період з 20.11.2016 по 22.05.2017 року та за видатковою накладною №53881 від 13.12.2016 року за період з 15.12.2016 року по 27.05.2017 року, погоджується з судом першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 201,23 грн інфляційних втрат та 41,13 грн 3 % річних.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, як безпідставне та таке, що не спростовує висновків першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні.

Крім того, колегія суддів відзначає, що зменшення розміру штрафних санкцій є правом а не обов'язком суду першої інстанції.

Щодо твердження скаржника, що судом не встановлювалася сума витрат на правову допомогу, які реально були витрачені позивачем, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 25.05.2017 року між Адвокатським бюро Стельниковича В.А., від імені якого діє начальник бюро Стельникович Віталій Анатолійович (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карат ЛТД" (клієнт) було укладено договір про надання правової допомоги №3006/Б, відповідно до умов якого, замовник доручає, а виконавець зобов'язується на протязі дії цього договору за оплату на підставі та за умовами цього договору виконувати та надавати замовнику послуги (згідно переліку, наведеному у договорі).

В якості доказу надання юридичних послуг та понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17000,00 грн, адвокатом Стельниковичем В.А. до матеріалів справи долучено Акт здачі-приймання робіт, послуг від 30.01.2018 року за договором про надання правової допомоги №3006/Б від 25.05.2017 року на суму 12500,00 грн з описом робіт, виконаних адвокатом, виписку по рахунку від 01.02.2018 року, оригінал платіжного доручення №353 від 01.02.2018 року, з якого вбачається, що вищевказані послуги у сумі 17000,00 грн. сплачені позивачем у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, дослідивши матеріали справи та враховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, категорію та складність справи, в межах якої позивачем отримано адвокатські послуги, об'єм роботи, проведеної адвокатом при підготовці позовної заяви та під час розгляду справи, а також часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо неспіврозмірності сум витрат на послуги адвоката в сумі 17000,00 грн з розміром заявлених вимог.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо обмеження розміру покладених на відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката сумою у 10000,00 грн.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.04.2018 року у справі №911/226/18 - залишити без змін.

3.Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/226/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк

Дата складення повного тексту 15.06.2018 року.