РІШЕННЯ

20 червня 2018 року м. Тернопіль Справа № 921/146/18
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

при секретарі судового засідання Панчук М.В.

Розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10», м.Баранівка Житомирської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес», с.Токи Підволочиського району Тернопільської області

про стягнення 113191,62грн боргу та нарахованих 8124,98грн пені, 3198,77грн інфляційних втрат, 3% річних в сумі 725,67грн (з урахуванням заяви без номеру від 23.05.2018 (вх.№11660 від 29.05.2018))

за участю представників:

позивача: не зявився

відповідача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 15.12.2017

В порядку ст.ст.8, 222 Господарського процесуального кодексу України судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою програмно-апаратного комплексу "Документообіг господарського суду". Для оригіналу звукозапису надано CD-R диск за серійним №N120UG21D8052793C2.

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10», м.Баранівка Житомирської області, звернувся 23.04.2018 (згідно відтиску календарного штемпеля 100-го відділення поштового звязку м.Київ на поштовому конверті №751) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес», с.Токи Підволочиського району Тернопільської області, про стягнення 122724,10грн, з яких: 113191,62грн основного боргу, 5923,19грн пені, 3079грн інфляційних втрат, та 530,29грн -3% річних (розрахунок наведено у позовній заяві), посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу від 07.02.2018 в частині здійснення оплати поставленого 13.02.2018 товару згідно видаткової накладної, а також просив стягнути судові витрати в загальній сумі 8840,86грн, які складаються з 7000грн витрат на професійну правничу допомогу та 1840,86грн сплаченого судового збору.

В обґрунтування заявленого позову до матеріалів справи долучено копії: договору купівлі-продажу від 07.02.2018, довіреності №8 від 06.02.2018, товарно-транспортної накладної №3 від 13.02.2018, видаткової накладної №00-0000019 від 13.02.2018, претензії без номеру від 21.03.2018 з доказами її надіслання та вручення відповідачу. В підтвердження понесення судових витрат договір про надання правової допомоги без номеру від 01.02.2018, Погодження гонорару за надання правової допомоги від 12.03.2018, Акт прийому-передачі послуг по наданню правової допомоги від 02.04.2018, ОСОБА_2 про надану правову допомогу в період з 12.03.2018 по 02.04.2018, Виписку з особового рахунку про сплату 5200грн гонорару за надання правової допомоги, Ордер серії КС №292269 від 09.04.2018, копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2863/10 від 23.06.2005 та посвідчення адвоката.

Ухвалою суду від 02.05.2018 відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні 29.05.2018, котре, у звязку з неявкою представника позивача, було відкладено на 12.06.2018, а згодом на 20.06.2018, - у звязку з виникненням обєктивної необхідності надання можливості відповідачу ознайомитися із письмовими поясненнями позивача та долученими до них документами та, за наявності, надати свою відповідь на них.

Позивачем на обґрунтування заявленого позову зазначено, що Товариством на підставі договору купівлі-продажу 13.02.2018 відпущено ТОВ «Агробізнес» через його представника товар, загальною вартістю 113191,62грн, розрахунок за який мав бути проведений впродовж одного календарного дня від дати поставки. Однак, Покупцем порушено зобовязання за договором, а надіслану претензію з вимогою про оплату від 21.03.2018, залишено без відповіді та задоволення, внаслідок чого у відповідача виник борг в сумі 113191,62грн. На суму боргу позивачем з урахуванням умов договору та положень ст. 625 ЦК України у звязку з неналежним виконанням грошових зобовязань, нараховано інфляційні втрати, 3 % річних та пеню за період з 14.02.2018 по 12.04.2018 (дату написання позовної заяви).

В ході розгляду спору позивачем 23.05.2018 (згідно відтиску календарного штемпеля 100-го відділення поштового звязку міста Києва на поштовому конверті №281) подано заяву без номеру від 23.05.2018 (вх.№11660 від 29.05.2018) «про зменшення позовних вимог», згідно якої повідомлено, що після відкриття провадження у справі відповідачем сплачено суму основного боргу (платіжне доручення №3427 від 03.05.2018 додано до клопотання), тому у поясненнях від 11.06.2018, просив закрити провадження в цій частині у зв»язку з відсутністю предмету спору. Водночас позивачем здійснено донарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені та заявлено такі вимоги за період з 14.02.2018 по 02.05.2018 (дату оплати), відтак, просив суд стягнути з відповідача 8124,98грн пені, 3198,77грн інфляційних втрат та 3% річних в сумі 725,67грн (розрахунок наведено у заяві про зменшення розміру позовних вимог). Щодо судових витрат зазначив, що товариством оплачено 1840,86грн судового збору при поданні позову, 37,76грн судового збору при поданні заяви про зменшення розміру позовних вимог, 5200грн вже сплачено за професійну правничу допомогу, а 1800грн витрат на правничу допомогу будуть сплачені, тому просив зазначені суми судових витрат покласти на відповідача.

Відповідачем та його представником в судових засіданнях згідно поданого відзиву на позов без номеру від 25.05.2018, заперечень на заяву про зменшення позовних вимог, клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, позовні вимоги визнано частково. Зазначено про погашення суми основного боргу 03.05.2018 перед позивачем. У звязку з цим вважає за можливе та з огляду на нескладність даної справи зменшити суму заявлених витрат на правничу допомогу вдвічі, відмовити в стягненні суми пені з огляду на її невірний розрахунок.

Позивач в судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив. Водночас у клопотанні від 11.06.2018 (вх. № 12341 від 12.06.2018) просив справу розглядати без участі їхнього представника.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в сукупності, господарський суд встановив наступне.

07.02.2018 між товариством з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» як Продавцем та товариством з обмеженою відповідальністю «Агробізнес» як Покупцем, укладено договір купівлі-продажу (далі - договір), відповідно до умов якого Продавець зобовязався передати (відповідно до правил Інструкції №П-6 та П-7, затверджених постановами Держарбітражу при РМ СРСР від 15.06.1965 та 25.04.1966) Покупцю через його уповноваженого представника товар (жито) за узгодженою між сторонами ціною, а Покупець прийняти та оплатити вартість переданого товару протягом одного календарного дня з моменту поставки ОСОБА_3 (п.п.1.1, 2.1,3.1, 4.1 умов договору).

У відповідності до п. 3.5. Договору, датою поставки товару вважається дата, що вказана у складських документах, видатковій накладній або акті приймання-передачі ОСОБА_3.

У розділі 5 договору сторонами визначено відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання взятих на себе договірних обовязків. Так, п.п.5.1, 5.3договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання умов договору винна сторона несе відповідальність у межах даного договору, а якщо відповідальність не передбачена даним договором, але визначена законодавством України, то винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України; Покупець за порушення строків оплати вартості переданого йому товару сплачує на користь Продавця пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2018 (п.6.1, 6.2 договору).

Як свідчать наявні у матеріалах справи документи, зокрема, видаткова накладна №00-0000019 від 13.02.2018, товарно-транспортна накладна №3 від 13.02.2018, на виконання взятого на себе зобовязання, ТОВ «Форест Полісся-10» відпущено відповідачу ОСОБА_3 через його уповноваженого представника ОСОБА_4, котрий діяв на підставі виданої 06.02.2018 довіреності №8 в кількості 31,885тон жита, вартістю 113191,62грн (з ПДВ). Дані первинні документи містять всі необхідні реквізити і факт отримання ОСОБА_3 відповідачем не заперечується.

Утім, ТОВ «Агробізнес» не провело оплати отриманого ОСОБА_3 у строки, визначені п.4.1 договору, тому позивач звернувся до відповідача з претензією без номеру від 21.03.2018, котра останнім отримана 26.03.2018 (фіскальний чек першого відділення поштового звязку м.Баранівка, відстеження статусу поштового відправлення №568 від 01.04.2018), однак залишена без відповіді та оплати.

Зважаючи на порушення майнових прав на суму 113191,62грн, ТОВ «Форест Полісся-10» звернулося з даним позовом про стягнення боргу, нарахувавши інфляційні втрати, 3% річних та пеню за період з 15.02.2018 (дата початку прострочки) по 12.04.2018 (дата складання позову).

03.05.2018 відповідачем згідно платіжного доручення №3427 від 03.05.2018 сплачено суму основного боргу (113191,62грн), тому позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог на дану суму та, одночасно, здійснено перерахунок інфляційних втрат на суму 3198,77грн, 3% річних на суму 725,67грн та пені в розмірі 8124,98грн, визначивши період їх нарахування з 14.02.2018 по 02.05.2018 (заява без номеру від 23.05.52018 (вх.№11660 від 29.05.2018)), а також відшкодувати судові витрати.

Подана заява про зменшення розміру позовних вимог судом оцінюється як заява, якою позивач фактично збільшив суму вимог, адже збільшив період нарахування штрафних санкцій, та сплатив із цієї суми додатково судовий збір, що не суперечить ст.ст. 42, 46 ГПК України, а тому приймається судом до розгляду як правомірна.

Зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду та таке.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до статей 509, 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином, в установлений строк у відповідності до вимог закону, договору, або інших вимог що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються § 1 глави 54 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, продавець зобовязується передати товар у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальними положеннями про купівлю-продаж передбачено право продавця вимагати оплати товару. Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В силу вимог ст.ст. 11, 16, 509 ЦК України та ст.ст. 1,2 ГПК України кредитору належить право у судовому порядку вимагати від боржника виконання його обов'язків. Одностороння відмова від зобовязання, або одностороння зміна його умов не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, останнім умови договору купівлі-продажу б/н від 07.02.2018 не виконувалися належним чином, тобто з порушенням вимог ст. 526 ЦК України. Тому, в силу положень цивільного законодавства України, позивач правомірно звернувся до суду з позовом про стягнення вартості переданого товару.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, а в силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Оскільки товар жито було поставлено відповідачу 13.02.2018, то з огляду на положення пункту 4.1 договору відповідач мав здійснити розрахунок за відпущений товар до 14.02.2018 включно (протягом одного календарного дня від дати поставки).

Утім, ТОВ «Агробізнес» дані умови договору порушено, оскільки вартість товару оплачена лише 03.05.2018, тобто з простроченням на 77 днів (з 15.02.2018 по 02.05.2018).

Водночас, беручи до уваги погашення відповідачем суми основного боргу 03.05.2018, тобто після відкриття судом провадження у справі, про що свідчить надана суду копія платіжного доручення №3427, тому на день прийняття судом рішення спір щодо стягнення даної суми заборгованості між сторонами відсутній, відтак, провадження у справі в частині стягнення 113191,62грн підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правовий аналіз статей 524, 533-535, 625 ЦК України свідчить, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із змісту умов договору купівлі-продажу такий набув чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, втім закінчення строку дії договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем заявлено до стягнення 3198,77грн інфляційних втрат та 725,67грн -3% річних, нарахованих за період з 14.02.2015 по 02.05.2018.

Оцінивши подані позивачем розрахунки інфляційних нарахувань судом встановлено, що позивачем помилково в період прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання включено дату 14.02.2018, оскільки прострочення платежу мало місце, починаючи з 15.02.2018, з урахуванням п.4.1 умов договору купівлі-продажу, а 14.02.2018 мала бути здійснена оплата. Наведеного позивачем не враховано, що призвело до невірного нарахування суми 3% річних.

Окрім того, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат не помісячно, а щоденно, втім дана помилка не призвела до їх невірного обрахунку.

Суд, здійснивши власний перерахунок сум інфляційних втрат та 3% річних за період з 15.02.2018 по 02.05.2018 на суму простроченого боргу ( 113191,62грн), дійшов висновку, що правомірними, такими, що відповідають умовам договору та закону є вимоги позивача в частині стягнення 3198,77грн заявлених позивачем інфляційних нарахувань та 3% річних в сумі 716,36грн. В частині стягнення 9,31грн нарахованих 3% річних в позові слід відмовити за необґрунтованістю (розрахунки суду долучено до матеріалів справи).

Водночас, несвоєчасне або неналежне виконання грошових зобов'язань за договором від 07.02.2018 сторони забезпечили пенею в розмірі облікової ставки Національного банку України від суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов'язання за кожний день прострочення (п 5.3. договору).

Оцінюючи вимоги, наведені в обґрунтування позовних вимог та поданий розрахунок розміру пені в сумі 8124,98грн пені, здійснений з суми боргу за період з 14.02.2018 по 02.05.2018, суд зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною другою статті 217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 5.1 договору сторони встановили, що за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність в межах даного договору та згідно вимог чинного законодавства України.

Належне виконання грошових зобовязань покупцем забезпечено згідно п.5.3 договору пенею в розмірі облікової ставки Національного банку України від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочення виконання зобов'язання. Тобто, у договорі сторонами змінено розмір пені, який встановлено в Законі України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань і такий не є більшим від встановленого законом розміру, а тому при вирішенні спору підлягає застосуванню той розмір, який встановлено у договорі.

Слід зазначити, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача неустойки з посиланням на п.5.3. договору, втім нарахування пені здійснено із суми подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

Тому суд, здійснивши власні арифметичні підрахунки пені, вважає переконливими та такими, що відповідають вимогам статей 546, 549, 551 ЦК України, Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань та умовам укладеного договору розмір пені в сумі 4012,87грн, нарахований за період з 15.02.2018 по 02.05.2018 (розрахунок долучено до матеріалів справи), котрий підлягає до задоволення. В частині позову щодо стягнення 4112,11грн пені слід відмовити, оскільки дана сума є безпідставно заявленою.

Заперечення позивача з приводу зменшення пені, про яке було заявлено відповідачем у даній справі, судом відхиляються, оскільки в даному випадку відповідач просив зменшити суму пені, виходячи саме з обставини неправомірного нарахування пені, тобто без урахування умов договору купівлі-продажу та, застосування позивачем подвійної облікової ставки НБУ.

Посилання позивача на зміну умов договору від 07.02.2018 в частині умови щодо розміру пені (до подвійної облікової ставки НБУ) шляхом направлення претензії від 21.03.2018 з відповідним повідомленням про збільшення договірного розміру пені, судом відхиляються, оскільки як вбачається з п.6.4 договору, усі зміни та доповнення до договору купівлі-продажу вчиняються сторонами у письмовій формі шляхом укладення додаткового договору, однак матеріали справи не містять додаткової угоди щодо зміни розміру пені.

Крім того, згідно ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

За даних обставин, при нарахуванні пені застосуванню підлягає саме облікова ставка НБУ як це встановлено сторонами у 5.3 договору.

Щодо розподілу судових витрат по розгляду даного господарського спору, то суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 16 ГПК України встановлено право учасників справи користуватися правничою допомогою.

Позивачем у справі на обґрунтування заявленої суми витрат долучено копію договору про надання правової допомоги від 01.02.2018, укладеного між ТОВ «Форест Полісся-10» та адвокатом ОСОБА_5 (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2863/10 від 23.06.2005), Ордер серії КС №292269 від 09.04.2018, Погодження гонорару за надання правової допомоги від 12.03.2018, Акт прийому-передачі правової допомоги №1 від 02.04.2018, ОСОБА_2 про надану правову допомогу у період з 12.03.2018 по 02.04.2018, Акт прийому-передачі правової допомоги №2 від 23.05.2018, ОСОБА_2 про надану правову допомогу за період з 11.04.2018 по 23.05.2018, Виписку по банківському рахунку про сплату 5200грн за надану правову допомогу.

Відповідно до наявної у матеріалах справи банківської виписки за 06.04.2018 позивачем сплачено адвокату ОСОБА_5 кошти за правову допомогу в розмірі 5200 грн, а згідно наданих адвокатом письмових пояснень товариство ще повинно йому оплатити 1200грн.

Згідно ч.4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у своєму відзиві на позов, у клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу, запереченнях на заяву про зменшення позовних вимог вказує, що заявлений розмір витрат є завищеним, адже справа є нескладною, розрахунки штрафних санкцій здійснювалися лише щодо однієї господарської операції, що не потребувало значних затрат часу; позивачем не було дотримано вимог ст.126 Господарського процесуального кодексу України, а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути зменшено на 50% від заявленої суми 7000 грн.

Надаючи правову оцінку таким доводам, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини (п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 131 рішення у справі "Заїченко проти України" від 26 лютого 2015 року, рішення від 23.01.2014 «Справа «East/West Alliance Limited» проти України») заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 №4191-VI показник установлено на рівні 40% прожиткового мінімуму (1762х40%=704,80грн/год).

Принцип «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братися до уваги при визначенні розміру оплати - обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка, тощо.

Дослідивши подані позивачем ОСОБА_2 про надання правничої допомоги, котрі є додатками до Акту приймання-передачі робіт від 02.04.2018 та від 23.05.2018, адвокатом в розрізі виконаних робіт, котрий наведено поденно із зазначенням виду таких робіт було затрачено на подання даного позову, написання претензії, позовної заяви, виготовлення, збір, аналіз документів претензійного характеру, виготовлення заяв, клопотань по суті спору, здійснення розрахунків інфляційних, річних та пені, часу в загальному обсязі 7,95 годин, що становить, з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», 5603,16 грн (7,95годх704,8грн).

З урахуванням викладеного суд вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є співмірним з:

- ціною позову 125241,04 грн;

- з обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих Клієнту адвокатських послуг в межах даного господарського спору;

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг)

Тому вважає, що позивачем було дотримано вимог ч.4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, підстав для зменшення таких витрат, суд не знаходить. Водночас, як вбачається з платіжних документів, позивачем фактично понесено витрати на правову допомогу в розмірі не 7000 грн, а 5200грн, тому суд вважає за доцільне відшкодувати їх із сторони відповідача за результатами розгляду даного спору.

В силу приписів п.3 ч.4 ст.129 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку з цим, на відповідача покладається судовий збір в сумі 1816,81грн, в тому числі з урахуванням заявлених вимог основного боргу, оскільки, як вбачається із встановлених судом обставин справи, саме через його неправильні дії спір доведено до судового розгляду (ч.9 ст.129 ГПК України).

В судовому засіданні 20.06.2018 відповідно до ст.240 ГПК України, оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 2, 11-13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 219, 220, 222, п.2 ч.1 ст.231, ст.ст.238, 240, 241 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес» (с.Токи Підволочиського району Тернопільської області, ідентифікаційний код 30915832) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» (вул.Шевченка, 178, м.Баранівка Житомирської області, ідентифікаційний код 36575849) 3198 (три тисячі сто девяносто вісім)грн 77коп. інфляційних нарахувань, 716 (сімсот тринадцять)грн 36коп. 3% річних, 4012 (чотири тисячі дванадцять)грн 87коп. пені, 1816,80 (тисячу вісімсот шістнадцять)грн 81коп в повернення судового збору та 5200 (пять тисяч двісті)грн витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Провадження у справі в частині стягнення 113191,62грн основного боргу - закрити.

4. В решті позову відмовити.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 20.06.2018.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.241 ГПК України.

Суддя Н.О. Андрусик