ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

м. Київ

01.06.2018

Справа № 910/6770/18

Суддя Мельник В.І., розглянувши заяву Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про видачу судового наказу про стягнення з Спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

29.05.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про видачу судового наказу про стягнення з Спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів заборгованості у розмірі 84306,44 грн. основної заборгованості, 938,62 грн. пені, 3% річних в розмірі 1641,01 грн.

Заявник мотивує заяву неналежним виконанням Спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів умов Договору №1 про надання послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території від 26.01.2017 в зв’язку із чим виникла заборгованість у розмірі 84306,44 грн.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1641,01 грн. та пеню у розмірі 938,62 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно з ч. 1 ст. 149 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 Господарського процесуального кодексу України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п’яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Розглянувши подану Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» заяву про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про постановлення ухвали про відмову у видачі судового наказу з огляду на таке.

Відповідно до статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У п.п. 3, 8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.148 цього Кодексу, та із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Як встановлено судом, вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про стягнення з Спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів 3% річних не відповідають приписам ст.148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою з огляду на наступне.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягнення пені.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно з ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 2 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, суд зазначає, що ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. Однак, вказана норма стосується не права/обов’язку суду видавати судовий наказ на частину заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги (зокрема, у межах позовної давності), а виключно обов’язку суду видати судовий наказ щодо вимог, які підлягають розгляду в порядку наказного провадження та обов’язку постановити ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині вимог, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, з урахуванням норм ч. 2 ст. 12 та ч. 1 ст. 149 Господарського процесуального кодексу України.

Так відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно з ч. 1 ст. 149 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, норма ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України застосовується, зокрема, у випадку заявлення вимог про стягнення грошової заборгованості, частина з яких не грунтується на письмовому (електронному) договорі, або заявлення вимог, частина з яких не пов’язана зі стягненням грошової заборгованості тощо.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 152, ст.ст. 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.          Відмовити Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» у видачі судового наказу про стягнення з Спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів заборгованість у розмірі 84306,44 грн., пені в розмірі 938,62 грн., 3% річних в розмірі 1641,01 грн.

2.          Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку у строки, встановлені статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                                     В.І. Мельник