УХВАЛА

18 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/23309/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Міщенка І.С., Кушніра І.В.

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018

за позовом Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд"

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

про стягнення 118 548,48 грн.,

ВСТАНОВИВ:

04.06.2018 Комунальне підприємство "Ватутінськінвестбуд" звернулось із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд", колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно із частиною 5, 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2018 встановлено у розмірі 1 762 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у даній справі є стягнення у розмірі 118 548,48 грн., а отже, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами Господарського процесуального кодексу України.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що дана справа має виняткове значення для нього.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини зі справ "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001, та зі справи "Серявін та інші проти України" від 10.05.2011, одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Із справи вбачається, що предметом спору є стягнення платежів за несвоєчасне виконання орендарем обов'язку оплати орендної плати за період з 16.05.2017 по 21.12.2017.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що термін дії договору оренди №200-1312 від 28.09.2012 встановлено до 29.09.2015 включно.

Також встановлено, що на виконання додаткової угоди №4 30.03.2017 між Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець за договором), Комунальним підприємством «Ватутінськінвестбуд» (балансоутримувач за договором) та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (орендар за договором) було підписано договір №885-1312 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, відповідно до п.1.1 якого орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київради з питань власності №39 від 24.01.2017 та розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.02.2017 №88 передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Договором від 30.03.2017 (п.3.1 договору) сторони, узгодили розмір орендної плати в сумі 12 810,50 грн. за базовий місяць із подальшим щомісячним індексуванням на індекс інфляції (п.3.2 договору), з нарахуванням податку на додану вартість (п. 3.5 договору).

У зв'язку з укладенням сторонами договору №885-1312 від 30.03.2017 позивач вважає, що за період з 30.09.2015 по квітень 2017 включно орендар не в повному обсязі сплачував орендну плату, яка, на його думку, повинна бути сплачена у розмірі, визначеному договором оренди в редакції договору від 30.03.2017 №885-1312 та нарахував за зазначений період заборгованість по орендній платі з урахуванням сплачених відповідачем орендних платежів.

Приймаючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції мотивував її тим, що п.3.6 договору №885-1312 від 30.03.2017 передбачено, що орендна плата в розмірі зазначеному у договорі сплачується орендарем на рахунок балансоутримувача починаючи з дати підписання сторонами акта приймання-передачі майна. Враховуючи, що передача майна за договором №885-1312 від 30.03.2017 відбулася 30.03.2017, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що орендна плата у розмірі визначеному новою редакцією договору оренди, підлягає застосуванню саме з моменту підписання акта приймання передачі майна, тобто з 30.03.2017.

Виходячи із того, що за приписами статті 193 Господарського кодексу України, та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, враховуючи конкретні фактичні обставини даної справи, не вбачається, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; та не вбачається, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

У інших справах Європейський суд з прав людини (у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), зазначав, що умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин Касаційний господарський суд вважає, що наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судового рішення у даній справі не дають підстав для відкриття касаційного провадження.

Підстав передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України для відкриття касаційного провадження у касаційній скарзі Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд" не вбачається.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі за касаційної скаргою Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд".

Керуючись статтями 12, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №910/23309/17 за касаційної скаргою Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд".

2. Касаційну скаргу та додані до неї документи (у тому числі оригінал платіжного доручення №207 від 01.06.2018 на суму 3 556,46 грн.) повернути заявнику.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.С. Міщенко

І.В. Кушнір