КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2018 р. Справа№ 910/5112/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання СтепанціО.В.,

від прокуратури - КонстантиноваІ.В.,

від позивача та від відповідача не з'явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018

у справі №910/5112/18 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6

в інтересах держави в особі Київської міської ради

до товариства з обмеженою відповідальністю «Аларіт Ф»

про витребування майна, -

встановив:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВ«Аларіт Ф» про витребування на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартири №16 по вул.Велика Васильківська, 17, загальною площею 99,8кв. м., що перебуває у власності ТОВ«Аларіт Ф».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 позовну заяву Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Київської міської ради повернуто на підставі п.4 ч.5 ст.174 ГПК України.

При прийнятті вказаної ухвали суд першої інстанції зазначив, що подана Заступником керівника Київської місцевої прокуратури №6 позовна заява та додані до неї документи не містять обґрунтування наявності підстав для представництва, зокрема, Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 визначив Київську міську раду як орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, проте документального підтвердження того, що вказана особа неналежним чином здійснює свої повноваження, суду не подано.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 та передати справу №910/5112/18 на розгляд Господарського суду міста Києва.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на те, що при прийнятті ухвали Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 судом невірно застосовано ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурор стверджує, що ним при зверненні до суду із позовом у даній справі зазначено підстави для представництва Київської міської ради, а сам факт наявності реєстрації права власності на квартиру №16 по вул.Велика Васильківська, 17, загальною площею 99,8кв.м., за ТОВ«Аларіт Ф», свідчить про те, що захист інтересів держави в особі Київської міської ради здійснювався неналежним чином.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2018 для розгляду апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 у справі №910/5112/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя АгриковаО.В., судді ЧорногузМ.Г., ЖукГ.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 року у справі №910/5112/18. Запропоновано відповідачу надати відзив на апеляційну скаргу до 01.06.2018.

04.06.2018 відповідачем подано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважає ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 обґрунтованою та такою, що відповідає чинному законодавству (відзив надіслано поштою 01.06.2018).

Також, в поданій апеляційній скарзі прокурором викладено клопотання про розгляд справи №910/5112/18 у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно з ч.3 ст.270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ч.10 цієї статті та ч.2 ст.271 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в п.п.1, 5, 6, 8, 9, 12, ,18, 31, 32, 33, 34 ч.1 ст.255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання прокурора, вирішила здійснювати розгляд апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2018 розгляд справи №910/5112/18 призначений на 21.06.2018.

В судовому засіданні 21.06.2018 представник прокуратури підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити. Представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. 21.06.2018 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності його представника.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 4 ст.53 ГПК України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 цього Кодексу.

Згідно із ч.5 ст.162 ГПК України у разі пред'явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому частиною другою або третьою ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Із зазначеного слідує, що словосполучення «неналежне» здійснення органом державної влади чи органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави не може виступати підставою для представництва прокурора в суді, оскільки є суто оціночним критерієм та підґрунтям для неоднакового його тлумачення й допущення помилок у правозастосуванні. А тому діяльність прокурора по реалізації функцій представництва інтересів держави в суді повинна мати не контрольний, а субсидіарний характер, тобто якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 також встановлено, що прокурори подають до господарського суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

У справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) Європейський суд з прав людини відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). Просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін процесу, має сенс лише в тому випадку, коли це відбувається з метою впливу на суд. У зв'язку з цим Європейський суд з прав людини послався на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (п.38). У цій справі Європейський суд з прав людини констатував, що втручання прокурора у розгляд справи на стадії оскарження рішення завдало шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін (п.39).

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постановах Вищого господарського суду України від 20.04.2016 у справі №925/1476/15 та від 11.05.2016 у справі №911/3407/15, де зазначено, що застосовуючи положення ГПК України та Закону України «Про прокуратуру», суди у своїх висновках дійшли висновку, що місцеві суди мали повернути таку заяву в порядку, встановленому ст.63 ГПК України, оскільки позивачем у справі мали виступати органи місцевого самоврядування, які наділені правом самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах закону.

Відповідно до положень ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється шляхом її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

У той же час згідно зі ст.7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів декількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

При цьому, згідно зі ст.121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається в тому числі представництво інтересів громадянина та держави в суді у випадках, визначених законом (п.2).

Про право прокуратури на представництво інтересів територіальних громад у зазначеній нормі Основного закону нічого не вказано.

Визначення поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження» надано в Рішенні Конституційного Суду України №1-1/99 від 08.04.1999. Згідно з цим Рішенням під таким органом слід розуміти орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Тобто, виходячи з вимог ГПК України та їх офіційного тлумачення Конституційним Судом України, органи прокуратури можуть представляти лише ті органи місцевого самоврядування, які наділені повноваженнями органів виконавчої влади.

Враховуючи вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеві ради як органи місцевого самоврядування не наділені жодними делегованими повноваженнями органів виконавчої влади. Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованими повноваженнями можуть наділятися лише виконавчі органи місцевих рад.

При цьому, відповідно до положень ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься й питання про прийняття рішення щодо відчуження згідно із законом комунального майна, про віднесення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого в процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого у встановленому порядку розірвано або визнано недійсним (п.30), і прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Отже, тільки місцева рада, як орган місцевого самоврядування, може приймати рішення щодо передачі іншим органам, у тому числі прокуратурі, повноважень щодо управління майном, включаючи подання позовів про витребування такого майна із чужого незаконного володіння. Більш того, згідно зі ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно, навіть виконавчі органи місцевих рад можуть здійснювати повноваження щодо управління майном, що перебуває у комунальній власності, лише в межах, визначених місцевою радою.

Таким чином, виходячи з вищевказаних норм, без відповідного делегування повноважень з боку місцевої ради, органи прокуратури не мають повноважень на пред'явлення від імені територіальної громади в особі відповідної місцевої ради позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Разом із тим, відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Отже, прокурор, подаючи до суду позовну заяву, зобов'язаний відповідно до чинного законодавства України обґрунтувати наявність підстав для представництва, а також нездійснення належним чином захисту інтересів держави органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, як і подати суду докази повідомлення відповідного суб'єкта владних повноважень про звернення до суду.

Так, прокурор посилається на те, що житловий будинок №17 по вул.Велика Васильківська включено до об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001.

Згідно листів Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та Департаменту комунальної власності міста Києва приватизація №16 по вул.Велика Васильківська, 17, загальною площею 99,8кв.м. не здійснювалась.

Прокурор стверджує про незаконність вибуття квартири №16 по вул.Велика Васильківська, 17, загальною площею 99,8кв.м., з володіння територіальної громади міста Києва, чим порушуються інтереси останньої в особі Київської міської ради, яка не здійснює належним чином захисту інтересів територіальної громади міста Києва.

Однак, подана Заступником керівника Київської місцевої прокуратури №6 позовна заява та додані до неї документи не містять обґрунтування наявності підстав для представництва, зокрема, Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 не обґрунтовує, чому власне Київська міська рада не може звернутись до господарського суду з аналогічним позовом з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва.

У скерованому на адресу Київської міської ради повідомлені №3287 вих-18 від 23.04.2018 прокурором викладено інформацію про те, що Київською міською радою, яка має виключну компетенцію щодо здійснення правомочностей власника стосовно комунального майна у місті Києві та уповноважена здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не вживались заходи представницького характеру, спрямовані на повернення майна у комунальну власність.

Однак, матеріали справи не містять доказів про відмову Київської міської ради здійснювати правомочності власника стосовно спірного комунального майна у місті Києві.

Тобто, доказів того, що Київська міська рада неналежним чином здійснює свої повноваження, матеріали справи також не містять.

До цього, колегія суддів враховує, що повідомлення №3287 вих-18 від 23.04.2018, у якому місцевою прокуратурою повідомлялося про вжиття заходів, спрямованих на пред'явлення позову в інтересах Київської міської ради, було підготовлено за день до звернення з позовом до суду та направлено Київській міській раді лише з матеріалами позовної заяви, про що свідчить опис вкладення від 24.04.2018.

Проте, як вже зазначалось колегією суддів, згідно з зі ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

З аналізу положень вказаної статті можна дійти до висновку про те, що зверненню прокурора до суду із позовом в інтересах, зокрема, суб'єкта владних повноважень, передує саме попереднє повідомлення останнього, яке здійснюється прокурором заздалегідь саме з метою надання можливості такому суб'єкту встановити наявність підстав для звернення до суду самостійно.

Отже, на переконання колегії суддів, прокурор, подаючи до суду позовну заяву у даній справі, не обґрунтував наявність підстав для представництва, а також не навів обставин нездійснення Київською міською радою належним чином захисту інтересів територіальної громади міста Києва.

При цьому, повідомлення Київської міської ради про звернення до суду також не можна вважати таким, що відповідає вимогам ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

За змістом п.4 ч.5 ст.174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вірно застосовано положення п.4 ч.5 ст.174 ГПК України, а тому ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 слід залишити без змін.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника апеляційної скарги.

Підсумовуючи наведене, керуючись ст.ст.174, 254, 255, 269, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

постановив:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №910/5112/18 залишити без змін.

3. Справу №910/5112/18 повернути до Господарського суду міста Києва

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.06.2018.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз