РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2018Справа № 910/2738/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Чаплигіної А.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "ПРАВЕКС-БАНК"

до Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України

про стягнення 1 033 500, 00 грн.

Представники:

від позивача: Мельник В.В.;

від відповідача: Ратич Х.О., Андрущенко О.А., Ільченко І.В.

вільний слухач: ОСОБА_5

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРАВЕКС-БАНК" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (далі - відповідач) про стягнення 1 033 500, 00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані недотриманням відповідачем умов генеральної угоди від 03.01.2007 № 1-7/К в частині доставки на адресу Харківської обласної дирекції позивача цінного відправлення з оголошеною цінністю 1 033 500, 00 грн. у зв'язку з його втратою відповідачем при озброєному нападі, що призвело до понесення позивачем збитків в розмірі оголошеної цінності відправлення в сумі 1 033 500, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 (суддя Лиськов М.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРАВЕКС-БАНК" задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, буд. 19; ідентифікаційний код 14292513) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" (01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, буд. 9/2; ідентифікаційний код 14360920) збитки в сумі 1 033 500 грн. 00 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 15 502 грн. 50 коп.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.03.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 у справі № 910/2738/17 скасовано. Справу № 910/2738/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

29.03.2018 матеріали справи № 910/2738/17 надійшли до Господарського суду міста Києва та згідно автоматизованої системи документообігу передані на розгляд судді Щербакова С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2018 прийнято справу № 910/2738/17 до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03.05.2018.

24.04.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач зазначає, що прибутково-видаткові касові ордери, за якими було видано валюту не є належними та допустимими доказами пересилання коштів у цінній посилці б/н з оголошеною цінністю, переданої відповідачу за реєстром № 180 від 15.11.2016 без можливості перевірки останнім для здійснення її пересилання фельд'єгерським зв'язком.

У судовому засіданні 03.05.2018 представник позивача надав клопотання про приєднання копій документів до матеріалів справи відповідно до яких вбачається, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРАВЕКС-БАНК" перейменовано на Акціонерне товариство "ПРАВЕКС-БАНК" та зазначив, що позивачем змінено тип товариства та змінено найменування, що не є реорганізацією, оскільки не змінилась організаційно правова форма, а отже АТ «ПРАВЕКС БАНК» є позивачем у даній справі.

Суд прийняв та долучив до матеріалів справи надане клопотання.

У судовому засіданні 03.05.2018 оголошено перерву до 31.05.2018.

15.05.2018 від Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України через відділ автоматизованого документообігу суду надійшло клопотання у якому представник відповідача зазначає, що шкода заподіяна позивачу кримінальним правопорушенням буде стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

30.05.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Акціонерного товариства "ПРАВЕКС-БАНК" надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що відповідно до укладеного договору відповідач гарантував збереження та доставку цінностей за вказаною банком адресою і вина його полягає в тому, що ці цінності не були збереженні та не були доставлені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/2738/17 призначено на 21.06.2018.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 21.06.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.01.2007 між Головним управлінням Державної фельд'єгерської служби, найменування якої було змінено на Головне управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (далі - виконавець) та Акціонерним комерційним банком "Правекс-Банк", найменування якого було змінено на Акціонерне товариство "ПРАВЕКС-БАНК" (далі - замовник) укладено генеральну угоду №1-7/К, умовами якої передбачено, що виконавець організовує і забезпечує доставку відправлень з оголошеною цінністю та нецінних відправлень замовника (далі - відправлення) на умовах, вказаних нижче. Конфіденційність і збереження доставки гарантується виконавцем.

За змістом п.п. 2.1 - 2.2 договору, виконавець забезпечує доставку відправлень замовника на адресу юридичних осіб з м. Києва в обласні центри України та до міст Сімферополь, Севастополь, Ялта АР Крим. Приймання відправлень здійснюється у приміщенні замовника з 09:00 до 13:00 та з 14:00 до 16:00 в робочі дні тижня, за замовленням, зробленим напередодні, з виїздом офіцера фельдзв'язку автотранспортом підрозділів виконавця.

Згідно п. 2.4 договору, термін доставки відправлень по території України від позивача до одержувача становить не більше ніж 2 доби (не враховуючи день приймання відправлення відповідачем, а також вихідні і святкові дні).

Відповідно до п. 3.3. договору, на відправлення, які передаються виконавцю, замовник виписує три примірники реєстру встановленої форми (додаток №2). Перший та другтй примірники реєстру подаються разом з відправленням виконавцю, а третій з підписом і печаткою виконавця залишається у замовника. При оформленні реєстру замовник повинен вказувати номер цього договору.

Упаковка відправлень повинна забезпечувати збереження вкладеного і виключати доступ до нього, на упаковці відправлень замовником вказується повна і точна адреса, а по можливості і номер телефону одержувача (п.3.2, 3.4 Договору)

Положеннями п. 3.5 договору передбачено, що пересилці не підлягають: відправлення на адресу іноземних фірм і фізичних осіб, небезпечні матеріали (вибухівка, отрута, речовини які розплавляються, різного роду гази та інше), вибухові пристрої, речовини і матеріали, які можуть самозайматись, радіоактивні, інфекційні речовини, тварини, комахи, продукти харчування, холодна та вогнепальна зброя, наркотики та пристосування для їх використання, а також інші предмети і речовини заборонені для пересилки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 № 1155 «Про затвердження правил надання послуг поштового зв'язку».

Виконавець залишає за собою право в присутності представника замовника і представника компетентних органів провести перевірку вкладеного у випадках передбачених чинним законодавством.

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що виконавець несе матеріальну відповідальність за прийняті від замовника відправлення в межах оголошеної цінності; відповідальність виконавця перед замовником за збереження відправлень починається з моменту прийому їх у встановленому порядку від замовника і закінчується в момент передачі відправлень у встановленому порядку за призначенням. Виконавець відповідає за кількість місць вказаних у реєстрі, а також за цілісність упаковки, печаток і пломб замовника.

01.07.2008 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до генеральної угоди №1-7/К від 03.01.2007, відповідно до якої сторони вирішили викласти п. 2.1. у наступній редакції: «Виконавець забезпечує доставку відправлень замовника на адресу юридичних осіб, згідно додатку № 2, з м. Києва до обласних центрів України, міст Сімферополя, Севастополя, Ялти АР Крим та в зворотному напрямку, а також між обласними центрами України».

Пункт 6.1.1. викладено у наступній редакції: «Виконавець несе матеріальну відповідальність за прийняті від замовника відправлення тільки у межах оголошеної цінності за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного (зокрема опису валютних цінностей, які вкладені у відправлення) та суми нестачі за рішенням суду».

Як вбачається з матеріалів справи, що а саме з реєстру від 23.11.2016 № 161 на відправлення що направлені через Державну фельд'єгерську службу України, позивачем було видано, а відповідальним працівником відповідача прийнято два цінні відправлення з метою організації та забезпечення їх доставки адресатам. Зокрема за зазначеним реєстром було передано цінне відправлення для доставки до Харківської обласної дирекції позивача, за оцінкою, зазначеною в реєстрі - 1 033 500, 00 грн.

Проте, як зазначає позивач, цінне відправлення адресоване Харківській обласній дирекції не було доставлене відповідачем за місцем призначення, у зв'язку з втратою при нападі на військовослужбовців Відділу УФЗ Держспецзв'язку в м.Харкові.

Листом вих. №63/07-2091 від 25.11.2016 відповідачем повідомлено позивача про те, що 24.11.2016 було здійснено напад невідомих осіб на військовослужбовців Відділу УФЗ Держспецзв'язку в м. Харкові, які виконували доставку міським фельд'єгерським маршрутом у рамках реалізації Договору від 03.01.2007 № 1-7/К, внаслідок чого було викрадено цінності ПАТ КБ "Правекс-Банк", які направлялись з м. Києва до Харківської ОД ПАТ КБ "Правекс-Банк". Відомості про надзвичайну подію внесено до ЄРДР за № 0000292.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем умов договору у вигляді невиконання обов'язку із доставки цінного відправлення адресованого Харківській обласній дирекції позивача, з оголошеною цінністю 1 033 500, грн. у зв'язку з його втратою при нападі, позивач зазнав збитків на суму зазначеного відправлення.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеної між сторонами генеральної угоди №1-7/К від 03.01.2007, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вона є договором надання послуг.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 у даній справі та передаючи справу № 910/2738/17 на новий розгляд, зазначив, що суди не з'ясували повно і об'єктивно всіх обставин справи щодо наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідача, тобто підстав цивільно-правової відповідальності останнього. Зокрема, суди не з'ясували та не встановили, чи мали місце протиправна поведінка відповідача, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками, вина та не надали відповідної правової оцінки цим обставинам.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Таким чином, з урахуванням вказівок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 20.03.2018 у справі № 910/2738/17, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як зазначено судом вище, позивачем за реєстром на відправлення від 23.11.2016 № 161 було видано, а відповідачем прийнято цінне відправлення для доставки до Харківської обласної дирекції позивача за оцінкою, зазначеною в реєстрі - 1 033 500, 00 грн.

Проте, згадане цінне відправлення, адресоване Харківській обласній дирекції позивача, не було доставлено відповідачем за місцем призначення у зв'язку з втратою при нападі на військовослужбовців відділу урядового фельд'єгерського зв'язку Держспецзв'язку в м.Харкові.

Відповідач у листі від 25.11.2016 вих. №63/07-2091 повідомив позивача про те, що 24.11.2016 невідомими особами було здійснено напад на групу працівників відповідача, які виконували доставку міським фельд'єгерським маршрутом у рамках реалізації Договору, внаслідок чого було викрадено цінності Банку, які направлялися з міста Києва до Харківської обласної дирекції Банку. Відомості про надзвичайну подію внесено до ЄРДР за № 0000292.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України", державна служба спеціального зв'язку та захисту інформації України є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв'язку, Національної системи конфіденційного зв'язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України, поштового зв'язку спеціального призначення, урядового фельд'єгерського зв'язку, а також інших завдань відповідно до закону.

Приписами ст. 5 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України" встановлено, що до загальної структури державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України входить, зокрема, головне управління та підрозділи урядового фельд'єгерського зв'язку.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України" визначено, що головне управління та підрозділи урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України призначені для організації і забезпечення урядовим фельд'єгерським зв'язком Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем'єр-міністра України, державних органів, органів місцевого самоврядування, органів військового управління та інших юридичних осіб відповідно до законодавства.

Положеннями Порядку визначення вартості та надання платних послуг Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, затвердженого наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України 29.09.2016 року № 600, встановлено особливості визначення вартості та надання Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України платних послуг державним органам, органам місцевого самоврядування та іншим юридичним особам відповідно до п. 5 ч. 5 та п. 4 ч. 6 ст. 10 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України", Переліку платних послуг, що надаються Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1105.

У цьому Порядку терміни вживаються у таких значеннях:

- замовник - державний орган, орган місцевого самоврядування та інші юридичні особи, яким надаються платні послуги із забезпечення урядовим фельд'єгерським зв'язком на договірних засадах;

- цінне відправлення - відправлення з оголошеною цінністю, визначеною замовником, яке прийняте для доставки Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Статтею 2 Закону України «Про поштовий зв'язок» визначено, що відносини у сфері надання послуг поштового зв'язку регулюються Конституцією України, цим та іншими законами України і прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Діяльність у сфері надання послуг поштового зв'язку спеціального призначення (фельд'єгерського і спеціального зв'язку) провадиться відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про поштовий зв'язок» поштовий зв'язок спеціального призначення - складова частина поштового зв'язку України, призначена для надання послуг поштового зв'язку окремим категоріям користувачів.

Таким чином, фельд'єгерський зв'язок входить до системи поштового зв'язку України і регулюється нормами Закону України «Про поштовий зв'язок», а діяльність у сфері фельд'єгерського зв'язку провадиться відповідно до законодавства України.

За змістом ст. 13 Закону України «Про поштовий зв'язок» оператори надають користувачам послуги поштового зв'язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв'язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв'язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості.

Відповідно до п. 30 Правил надання послуг поштового зв'язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 у внутрішніх поштових відправленнях пересилаються предмети, не заборонені для пересилання.

Згідно п. 32 Правил надання послуг поштового зв'язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 у внутрішніх поштових відправленнях забороняється пересилати вогнепальну зброю усіх видів і боєприпаси до неї (крім несправних частин рушниць, які відправляються магазинами мисливських і рибальських знарядь, правлінням Товариства мисливців і рибалок на адресу заводів-виробників або майстерень з ремонту рушниць, а також цими заводами або майстернями на адресу відповідних магазинів і правління Товариства мисливців і рибалок), холодну зброю та інші предмети, спеціально призначені для нападу та оборони (кастети, стилети, балончики з рідиною паралітичної дії тощо), вибухові, легкозаймисті або інші небезпечні речовини, якщо інше не передбачено законодавством; наркотичні засоби, психотропні речовини, їх аналоги та прекурсори, включені ДСКН до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, що підлягають спеціальному контролю відповідно до законодавства; токсичні та радіоактивні речовини, ртуть, кислоти, отруйні, їдкі речовини; тварин та отруйні рослини; національну валюту (крім нумізматичних монет та їх колекцій), іноземну валюту; харчові продукти, строк зберігання яких не перевищує 10 діб; спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 57 зазначених Правил надання послуг поштового зв'язку встановлено, що сума оголошеної цінності внутрішнього поштового відправлення не повинна перевищувати фактичної вартості вкладення та можливих витрат на відновлення документів, що пересилалися, у разі їх втрати.

Таким чином, враховуючи п. 3.5 договору, а саме, що не підлягають доставці (пересилці) предмети і речовини, заборонені для пересилки відповідно до законодавства України та вищенаведені норми законодавства, суд зазначає, що фельд'єгерським зв'язком, як зв'язком спеціального призначення, що входить до системи поштового зв'язку України, забороняється пересилати національну валюту, а сума оголошеної цінності поштового відправлення не повинна перевищувати фактичної вартості вкладення.

При цьому, абз. 2 п. 3.5. договору визначено, що виконавець залишає за собою право в присутності представника замовника і представника компетентних органів провести перевірку вкладеного у випадках передбачених чинним законодавством.

Отже, з зазначеного пунку договору вбачається, що позивачем надавались цінні посилки запакованими і відповідач лише в окремих випадках міг перевіряти вміст відправлень.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем всупереч приписам ст.ст. 76, 77 ГПК України не надано доказів того, що кошти відображені в бухгалтерських документах банку та меморіальних ордерах № 23582709., № 235827062, № 235827100, № 235827063 від 29.11.2016 були вкладені у зазначену цінну посилку, призначену для пересилання фельд'єгерським зв'язком, як і не надано доказів здійснення перевірки вмісту відправлення виконавцем послуг.

В той же час, порядок вивезення (інкасації) валютних цінностей із філій банків передбачено Інструкцією з організації інкасації коштів та перевезення валютних цінностей у банківських установах в Україні (далі - Інструкція), затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14.02.2007 № 45 (в редакції, що діяла на час передачі позивачем відправлень службовій особі фельд'єгерського зв'язку).

Вказаною Інструкцією передбачений спеціальний порядок вивезення готівки, який визначає відповідні заходи щодо збереження вмісту мішків із готівкою та іншими цінностями та передбачає складання відповідних документів на різних етапах здійснення переміщення цінностей.

Відповідно до п. 3 Глави 1 Розділу ІІІ Інструкції перевезення валютних цінностей між банком і його територіально відокремленими підрозділами (філіями, відділеннями) та до пунктів обміну валют, банкоматів і у зворотному напрямку здійснюється з урахуванням вимог додатка 2 до цієї Інструкції власними силами банку або підрозділами інкасації інших банківських установ згідно з вимогами Положення з використанням визначених відповідно до цього порядку окремих документів, серед яких прибутково-видатковий касовий ордер, опис цінностей, доручення на перевезення валютних цінностей, супровідна відомість до сумки з готівкою (додаток 7), супровідний касовий ордер до сумки з валютними цінностями (додаток 8). Допускається додаткове використання інших документів, розроблених банком для виконання визначених у Положенні про підрозділ завдань щодо внутрішньобанківських перевезень цінностей.

Відповідно до Інструкції власні сили банку - бригада інкасації підрозділу інкасації банку або уповноважена особа банку в супроводі осіб, які здійснюють заходи щодо її особистої охорони та/або цінностей, що переміщуються цією особою;

- перевезення валютних цінностей - переміщення в установленому порядку транспортними засобами валютних цінностей, яке здійснюють інкасатори між банківськими установами, між Національним банком і банківськими установами та в структурі Національного банку;

- послуги з інкасації - це перелік послуг, до яких належать: вивезення надлишків та доставка підкріплень готівки між Національним банком та банківськими установами, між банківськими установами, їх філіями, відділеннями та від них до банкоматів, пунктів обміну валют і у зворотному напрямку.

Таким чином, порядок доставки підкріплень готівки визначається Інструкцією, а доказом передачі валюти особам уповноваженим на її перевезення та факт дотримання позивачем вимог норм права, що регулюють порядок вивезення готівки із власних філій в іноземній валюті, може бути супровідна відомість (додаток 7 до Інструкції).

Нормами Інструкції передбачені документи, які підтверджують видачу сумок з валютними цінностями інкасаторам та їх вміст - опис цінностей, примірник супровідної відомості до сумок з валютними цінностями, та доручення на перевезення валютних цінностей.

Однак, позивачем вказаних документів суду не надано.

Отже, суд зазначає, що позивачем не дотримано вимоги Інструкції з організації перевезення валютних цінностей та інкасації коштів в установах банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14.02.2007 № 45 та порушено норми Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

В силу підпункту 6.1.1. пункту 6.1. договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 01.07.2008 виконавець несе матеріальну відповідальність за прийняті від замовника відправлення тільки у межах оголошеної цінності за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного (зокрема опису валютних цінностей, які вкладені у відправлення) та суми нестачі за рішенням суду

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Частинами 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно приписів статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1)протиправної поведінки;

2)шкоди;

3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4)вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідача покладено на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов'язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню (Постанова Вищого господарського суду України від 19 березня 2015 року у справі №910/19489/14).

Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження вчинення відповідачем протиправних дій під час виконання умов спірного договору, як і не надано доказів наявності вини відповідача.

Отже, суд робить висновок, що позивач не довів суду належними засобами доказування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та заподіянням збитків, зокрема, протиправність поведінки відповідача як заподіювача збитків та докази вини останнього, оскільки банківські виписки та меморіальні ордери не є належними та допустимими доказами пересилання зазначених коштів у цінній посилці з оголошеною цінністю 1 033 500, 00 грн., переданої відповідачу за реєстром № 161 від 23.11.2016 року без можливості перевірки останнім для здійснення її пересилання фельд'єгерським зв'язком, як і не надано доказів вкладення вказаної суми валюти відповідальною за це особою позивача до відправлення з оголошеною цінністю.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення відповідачем узгоджених договірних зобов'язань, як підстави для застосування до нього цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків у розмірі 1 033 500, 00 грн.

Отже, протиправна поведінка позивача, який порушив умови договору та вимоги чинного законодавства, не породжує у нього права вимагати від відповідача відшкодування збитків.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Акціонерного товариства "ПРАВЕКС-БАНК" до Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України про стягнення 1 033 500, 00 грн. не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Згідно п. 1 ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов'язані ці витрати з розглядом справи.

У випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За таких обставин, враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, витрати, понесені Головним управлінням урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 та за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 у справі № 910/2738/17 відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Акціонерне товариство "ПРАВЕКС-БАНК".

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "ПРАВЕКС-БАНК" (01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, буд. 9/2; ідентифікаційний код - 14360920) на користь Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, буд. 19; ідентифікаційний код - 14292513) 17 052 (сімнадцять тисяч п'ятдесят дві) грн. 75 коп. - судового збору за подання апеляційної скарги та 18 603 (вісімнадцять тисяч шістсот три) грн. 00 коп. - судового збору за подання касаційної скарги.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 26.06.2018

Суддя Щербаков С.О.