ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Черкаси справа № 925/148/18

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Кадусі Н.В. за участю представників сторін: позивача не зявились, відповідача ОСОБА_1 за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Черкаси справу за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» про стягнення 9696 грн. 09 коп.,

ВСТАНОВИВ:

19.02.2018 року позивач - Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до Комунального підприємства теплових мереж "Черкаситеплокомуненерго" Черкаської міської ради (далі - відповідач) про стягнення, на підставі Договору купівлі-продажу природного газу № 3324/15-РО-36 від 30.12.2014 року, 5688 грн. 43 коп. пені, 3684 грн. 96 коп. інфляційних втрат, 322 грн. 71 коп. 3% річних за період прострочення сплати основної заборгованості, що разом складає 9696 грн. 09 коп., та відшкодування понесених судових витрат.

Позов мотивований порушенням відповідачем порядку і строків оплати поставленого йому позивачем природного газу за Договором купівлі-продажу природного газу № 3324/15-РО-36 від 30.12.2014 року.

Ухвалою господарського суду від 23.02.2018 року позовну заяву прийнято до свого провадження суддею Грачовим В.М., по ній відкрито провадження у справі № 925/148/18, справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

05.03.2018 року відповідач в особі свого представника подав відзив на позовну заяву за вх. № 6140/18 у якому проти позову заперечував з підстав його необґрунтованості та недоведеності, зокрема, зазначив, що він є теплогенеруючою організації, яка має відповідні ліцензії з виробництва та постачання теплової енергії від 14.04.2011 року № 630, заборгованість за Договором купівлі-продажу природного газу № 3324/15-РО-36 від 30.12.2014 року ним була сплачена позивачу в повному обсязі до 01.04.2016 року, несвоєчасне перерахування ним основної заборгованості позивачу виникло як наслідок несвоєчасного перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію та заборгованості держави перед позивачем з різниці у тарифах, у звязку з чим позивач був позбавлений можливості своєчасно виконувати грошові зобовязання перед відповідачем. 30.11.2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії» № 1730-VIII, відповідно до положень ч. 3 ст. 7 якого врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення. Відповідач є субєктом, на якого поширюється дія зазначеного закону, тому нараховані позивачем пеня, три відсотки річних та інфляційні втрати підлягають списанню, а вимога про їх стягнення є неправомірною.

23.03.2018 року позивач в особі свого представника подав заперечення на відзив за вх. № 8321/18, у якому на спростування зазначених відповідачем у відзиві обставин зазначив, що п. 6.1. Договору купівлі-продажу природного газу № 3324/15-РО-36 від 30.12.2014 року сторонами погоджено строки та порядок оплати покупцем поставленого йому газу, а п. 7.2. зазначеного договору встановлено відповідальність за порушення умов п. 6.1. Також, в силу приписів ст. 625 ЦК України, ст. ст. 218, 229 ГК України, боржник зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобовязання, сплати відповідні штрафні санкції відповідно до встановлених вимог законодавства та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Крім того, у даних правовідносинах не може застосовуватися Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», на який посилається у своєму відзиві відповідач, оскільки останній у відповідності до положень ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону не є учасником процедури врегулювання заборгованості, оскільки не включений до відповідного реєстру.

21.05.2018 року суд ухвалив про закриття підготовчого провадження та призначив справу № 925/148/18 до судового розгляду по суті.

В судових засіданнях під час розгляду справи по суті представник позивача позов з підстав, викладених в позовній заяві і відповіді на відзив, підтримав і просив суд задовольнити повністю, в судове засідання 21.05.2018 року не зявився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, представник відповідача позов не визнав і просив суд відмовити у його задоволенні повністю з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи або його представника, якщо їх було належним чином повідомлено про судове засідання, у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Згідно із ст.ст. 233 ч. 6, 240 ч. 1 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову повністю з наступних підстав.

30.12.2014 року позивачем - публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як продавцем, та відповідачем комунальним підприємством теплових мереж "Черкаситеплокомуненерго" Черкаської міської ради, як покупцем, був укладений договір № 3324/15-РО-36 купівлі-продажу природного газу (далі Договір, а.с. 15-20).

Відповідно до п. п. 1.1., 1.2. п. 1 Договору, продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець прийняти і оплатити цей природній газ на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається релігійними організаціями.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що розрахунок за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п. п. 7.1).

У п. п. 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов п. п. 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати за наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. п. 6.1. цього договору, він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Договір погоджений обома сторонами, що підтверджується підписами їх представників та печатками юридичних осіб.

Додатковими угодами до Договору № 1 від 25.02.2015 року, № 2 від 12.03.2015 року, № 3 від15.04.2015 року, № 4 від 29.05.2015 року, № 5 від 30.06.2015 року, № 6 від 27.07.2015 року сторони викладали у новій редакції умови п. п. 5.2 Договору, щодо ціни газу (а.с. 21-26), додатковою угодою № 7 від 21.10.2015 року сторони виклали у новій редакції умови п. п. 5.1., 5.2., 5.3. Договору щодо ціни газу, п. п. 10.3 ст. 10 «Інші умови договору» щодо порядку внесення змін і доповнень до договору (а. с. 27), додатковою угодою № 8 від 22.10.2015 року сторони викладали у новій редакції умови п. п. 3.4. статті 3 «Порядок та умови передачі газу» та п. п. 5.2., 5.6. Договору щодо ціни газу (а.с. 28-29), додатковою угодою № 9 від 30.11.20105 року сторони викладали у новій редакції умови п.п.5.1., 5.2., 5.3. Договору щодо ціни газу та ст. 12 «Адреса та реквізити сторін» щодо банківських реквізитів позивача (а. с. 30-31).

На виконання умов Договору позивач поставив протягом січня - квітня 2015 року, листопада грудня 2015 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 11,917 тис. м. куб. на загальну суму 50761 грн. 35 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 (а. с. 35 -40).

Відповідач свої зобов'язання за договором поставки природного газу виконав з порушенням умов п. 6.1 Договору, за поставлений природний газ розрахувався не вчасно.

За розрахунком позивача, згідно з даними його бухгалтерського обліку, відповідач заборгованість по основному боргу станом на день подання позову сплатив в повному обсязі із порушенням зазначених у п. п. 6.1. Договору строків, у звязку з чим, позивачем заявлені до стягнення 3% річних, пені, інфляційних втрат за зобовязання січня 2015 року у розмірі відповідно 80,80 грн., 1539,95 грн., 2314,42 грн., за зобовязанням лютого 2015 року у розмірі відповідно 59,15 грн., 1183,05 грн., 1188,06 грн., за зобовязанням березня 2015 року у розмірі відповідно 41,26 грн., 825,17 грн., 155,54 грн., за зобовязанням квітня 2015 року у розмірі відповідно (без інфляційних втрат) 12,16 грн., 243, 29 грн., за зобовязанням листопада 2015 року у розмірі відповідно 21,09 грн., 749,37 грн., 26,93 грн., за зобовязаннями грудня 2015 року відповідно (без інфляційних втрат) 322,71 грн., 5688,43 грн., що разом становить - 5688 грн. 43 коп. пені, 3684 грн. 96 коп. інфляційних втрат, 322 грн. 71 коп. 3% річних за відповідні періоди прострочення (а. с. 32-34).

Отже, спірні правовідносини сторін виникли із договору № 16-200-Б від 30.12.2015 року купівлі-продажу природного газу, вимоги позивача і заперечення відповідача витікають із прав і обов'язків сторін за цим договором.

За змістом ст.ст. 173, 174, 193, 202 ГК, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків (зобовязань), зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, припиняється на підставах, встановлених договором або законом, зокрема належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення пені, передбаченої пунктом 7.2. статті 7 Договору купівлі-продажу природного газу № 3324/15-РО-36 від 30.12.2014 року, та наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, у виді інфляційних втрат і 3% річних. Щодо обставин встановлення строків оплати, періодів прострочення, правильності розрахунків спірних сум пені, інфляційних втрат і 3% річних сторони спору не мають.

При вирішенні спору в частині стягнення спірних сум пені, інфляційних втрат, 3% річних за період прострочення, суд керується приписами статей 549 - 552, 610-612, 614 ЦК України, статтями 216-218, 229 - 232, 234 ГК України, ст. 625 ч. 2 ЦК України, нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розясненнями, викладеними в постановах Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» N 14 від 17.12.2013 року.

Крім того, 30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.10.2016 N 1730-VIII (далі Закон № 1730-VIII), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до положень ст. 1 зазначеного Закону № 1730-VIII, заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1730-VIII, дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 ст. 3 Закону № 1730-VIII передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1730-VIII, реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

Реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до зазначеного Закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення, згідно частини другої статті 5 цього Закону.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії».

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 N 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку, у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії»; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас ч. 3 ст. 7 Закону № 1730-VIII, врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 16 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі погашення, списання згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст. ст. 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Верховний Суд у Постанові від 22.02.2018 у справі № 922/4355/14, зазначив, що для правильного застосування положень Закону від 03.10.2016 N 1730-VIII, судами повинно бути встановлено, відбулося чи не відбулося погашення основної заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом від 03.10.2016 N 1730-VIII, а саме до 30.11.2016. Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону від 03.10.2016 N 1730-VIII, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв'язку з припиненням зобов'язань щодо їх сплати, на підставі частини третьої статті 7 Закону від 03.10.2016 N 1730-VIII.

До матеріалів справи відповідачем надано Ліцензії, видані відповідно до Рішення № 630 від 14.04.2011 року (переоформлено рішенням від 23.02.2016 року № 220) Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на види господарської діяльності: постачання теплової енергії та на виробництво теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії.

Остаточний розрахунок за зобовязаннями по Договору купівлі-продажу природного газу № 3324/15-РО-36 від 30.12.2014 року здійснений відповідачем 31.03.2016 року, що підтверджується розрахунком позивача, бухгалтерською випискою відповідача і не оспорюється представниками сторін в засіданні суду.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вбачає, що позивач та відповідач є субєктами господарювання на яких поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», відповідач основну заборгованість по Договору купівлі-продажу природного газу № 3324/15-РО-36 від 30.12.2014 року сплатив 31.03.2016 року, тобто до 30.11.2016 року (дата набрання зазначеним Законом сили), тому правовідносини у справі що розглядаються підпадають під дію ч. 3 ст. 7 зазначеного Закону № 1730-VIII, за змістом якої на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладених обставин справи, умов договору та наведених норм законодавства суд надає перевагу доводам відповідача, викладеним у запереченні (відзиві) на позов, а спірні вимоги позивача про стягнення 5688 грн. 43 коп. пені, 3684 грн. 96 коп. інфляційних втрат, 322 грн. 71 коп. 3% річних за період прострочення сплати основної заборгованості вважає необґрунтованими і в їх задоволенні відмовляє повністю.

На підставі статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 19.06.2018 року.

Суддя В.М. Грачов