РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.06.2018Справа № 910/23737/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпрофі»

про стягнення 3812,68 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Мамедова О.М.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпрофі» про стягнення 84 181,53 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконанні свої зобов'язання по договору поставки в частині оплати за отриманий товар. Враховуючи наявну заборгованість відповідача позивачем було подано зазначену позовну заяву про стягнення з останнього 80 368,85 грн. основного боргу, 2 230,92 грн. нарахованої пені, 301,36 грн. трьох відсотків річних та 1 280,40 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою від 17.01.2018р. відкрито провадження по справі №910/23737/17. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

08.02.2017р. відповідачем було подано заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що фактично спір у справі не може бути вирішено без проведення підготовчого провадження, оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог спростовуються відповідними доказами. Зокрема, відповідачем наголошено на поданні відповідачем видаткових накладних на поставку товару на загальну суму 80 368,85 грн., тоді як сума грошових коштів, перерахованих покупцем за спірним правочином становить 1 674 008,50 грн.

Ухвалою від 19.02.2018р. судом було постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального провадження та призначено підготовче засідання на 19.03.2018р.

Відповідач у відзиві від 13.03.2018р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що позивачем безпідставно не було враховано в рахунок спірної заборгованості всі оплати, які було здійснено Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпрофі», що, як наслідок, призвело також і до невірного розрахунку неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

19.03.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 20.04.2018р.

20.04.2018р. судом продовжено строк підготовного провадження та відкладено судове засідання на 07.05.2018р.

03.05.2018р. представником позивача через відділ діловодства суду було подано клопотання про зменшення розміру позовних вимог, в якому останній просив стягнути з відповідача пеню в сумі 2230,92 грн., 3% річних в розмірі 301,36 грн. та інфляційні втрати в сумі 1280,40 грн.

Вказана заява була розглянута та прийнята судом як така, що відповідає приписам ст.46 Господарського процесуального кодексу України.

07.05.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 21.05.2018р

21.05.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 15.06.2018р.

Представником позивача у судовому засіданні 15.06.2018р. було підтримано позовні вимоги в повному обсязі (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Представник відповідача у судове засідання 15.06.2018р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою від про закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті від 21.05.2018р. 1 протоколом судового засідання від 21.05.2018р.

Наразі, за висновками суду, неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті у судовому засіданні 15.06.2018р.

В судовому засіданні 15.06.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

31.03.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпрофі» (покупець) було укладено договір поставки №Б/31/03/17, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю товар, найменування, кількість, ціна якого вказані в специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей товар на умовах цього договору.

За умовами п.2.1 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. постачання товару здійснюється відповідно до заявок покупця, одним з таких способів: в автотранспорт постачальника на умовах СРТ (склад покупця) з розвантаженням в редакції ІНКОТЕРМС 2010 (пункт поставки визначається в заявці покупця та/або специфікації); в автотранспорт покупця на умовах EXW із завантаженням на автотранспорт покупця (склад постачальника): м.Київ, вул.Резервна, 8, в редакції ІНКОТЕРМС 2010; в автотранспорт покупця на умовах EXW із завантаженням на автотранспорт покупця (склад постачальника): Київська область, м.Ірпінь, вул.Соборна, 152, в редакції ІНКОТЕРМС 2010.

Згідно п.3.6 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. перехід права власності на товар від постачальника до покупця настає з дати видаткової накладної.

Ціна на партію товару, яка буде поставлена постачальником в межах терміну дії договору, вказується у специфікації, що є невід'ємною частиною договору і діє до моменту зміни ціни у постачальника. Про зміну ціни постачальник зобов'язаний повідомити покупця не пізніше ніж за 5 робочих днів до дати зміни ціни. Оплата товару проводиться (в тому числі, податок на додану вартість) за цінами, чинними у постачальника на момент відвантаження товару (п.п.4.1, 4.2 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р.).

Згідно п.4.7 укладеного між сторонами правочину загальна сума договору становить сукупність вартості партій товару, переданого за видатковими накладними до даного договору. Транспорті витрати за поставкою товару відносяться на покупця.

Пунктом 4.8 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. визначено, що оплата вартості товару здійснюється покупцем в наступному порядку та строки: покупець оплачує товар на умовах та у строки, визначені у специфікації; датою здійснення платежу буде дата сплати коштів на поточний рахунок постачальника; розрахунки проводяться в національній валюті України - гривні, в безготівковій формі платіжним дорученням або готівкою через касу постачальника; підтвердженням факту погодження сторонами умов оплати партії товару та його вартості є підписання специфікації та прийняття покупцем товару по видатковій накладній; у разі, якщо вартість фактично поставленого товару і витрат на його транспортування буде менше, ніж сума коштів, сплачених покупцем, постачальник за письмовою вимогою покупця або поверне надміру сплачену суму протягом 5 банківських днів з моменту отримання оригінальних документів (лист вимогу, акт звірки, або прийме її в рахунок оплати наступних поставок; у разі якщо вартість фактично поставленого покупцю товару і витрат на його транспортування буде більше, ніж сума коштів, сплачених постачальнику, покупець зобов'язаний здійснити доплату не пізніше 5 банківських днів х моменту здійснення поставки.

У п.4.10 означеного паровичну вказано, що при наявності заборгованості за поставлений товар постачальник має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця незалежно від призначення платежу, в тому числі, кошти, що надійшли в якості попередньої оплати майбутніх поставок, на погашення заборгованості, що утворилась.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2017р. У разі якщо до закінчення терміну дії договору сторони не виявлять бажання розірвати договір, то він вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих самих умовах. Про намір розірвати договір сторони зобов'язані повідомити один одного за 15 робочих днів до закінчення дії договору (п.11.5 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р.).

Суд приймає до уваги договір №Б/31/03/17 від 31.03.2017р., як належну підставу у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов'язків щодо поставки товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно специфікації №1 (додаток №1 до договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р.) в межах вказаного договору постачальник зобов'язався поставити покупцю бетон БСГ В25 W6 F200 рухливістю Р2, БСГ В25 W6 F200 рухливістю Р3, БСГ В25 W6 F200 рухливістю Р4.

Відповідно п.1.2 специфікації №1 до договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. доставка на об'єкт покупця, що знаходиться за адресою: Київська область, м.Буча, вул.Вишнева, 37 становить 148,02 грн/м3 в тому числі податок на додану вартість.

У п.2.1 специфікації №1 визначено умови оплати - відстрочка платежу чотирнадцять календарних днів з моменту одержання товару покупцем, за умови, що поточна заборгованість покупця не перевищує 250 000 грн.

Наразі, за твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, протягом строку дії договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпроф» прийнято у власність товар, зокрема, за період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р. на суму 82084,68 грн., на підтвердження чого представлено до матеріалів справи видкові накладні підписані представниками обох сторін та скріплені печатками господарських товариств.

Проте, за поясненнями позивача, відповідачем було порушено строки оплати товару, поставленого у період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р., що і стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат і звернення до суду з розглядуваним позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Заперечуючи проти позову, відповідачем вказано, що позивачем безпідставно не було враховано в рахунок спірної заборгованості всі оплати, які було здійснено Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпрофі», що, як наслідок,призвело також і до невірного розрахунку неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як вказувалось вище, пунктом 4.8 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. визначено, що оплата вартості товару здійснюється покупцем в наступному порядку та строки: покупець оплачує товар на умовах та у строки, визначені у специфікації; датою здійснення платежу буде дата сплати коштів на поточний рахунок постачальника; розрахунки проводяться в національній валюті України - гривні, в безготівковій формі платіжним дорученням або готівкою через касу постачальника; підтвердженням факту погодження сторонами умов оплати партії товару та його вартості є підписання специфікації та прийняття покупцем товару по видатковій накладній; у разі, якщо вартість фактично поставленого товару і витрат на його транспортування буде менше, ніж сума коштів, сплачених покупцем, постачальник за письмовою вимогою покупця або поверне надміру сплачену суму протягом 5 банківських днів з моменту отримання оригінальних документів (лист вимогу, акт звірки, або прийме її в рахунок оплати наступних поставок; у разі якщо вартість фактично поставленого покупцю товару і витрат на його транспортування буде більше, ніж сума коштів, сплачених постачальнику, покупець зобов'язаний здійснити доплату не пізніше 5 банківських днів х моменту здійснення поставки.

У п.4.10 означеного паровичну вказано, що при наявності заборгованості за поставлений товар постачальник має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця незалежно від призначення платежу, в тому числі, кошти, що надійшли в якості попередньої оплати майбутніх поставок, на погашення заборгованості, що утворилась.

У п.2.1 специфікації №1 визначено умови оплати - відстрочка платежу чотирнадцять календарних днів з моменту одержання товару покупцем, за умови, що поточна заборгованість покупця не перевищує 250 000 грн.

Виходячи з умов укладеного між сторонами правочину з урахуванням специфікації №1, товар, поставлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» та прийнятий Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпроф» у період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р. на суму 82084,68 грн., повинен був бути оплачений покупцем з відстроченням платежу у чотирнадцять календарних днів з моменту його одержання.

Проте, як вбачається з представлених до матеріалів справи позивачем платіжних доручень та банківських виписок з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» оплата товару, поставленого у період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р., була здійснена покупцем з порушенням строків, визначених умовами договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р.

Наразі, заперечення відповідача стосовно безпідставного неврахування позивачем всіх здійснених відповідачем оплат в рахунок погашення заборгованості за товар, поставлений у період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р., суд вважає такими, що спростовуються представленими до матеріалів справи документами. При цьому, суд зауважує наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Проте, представлені відповідачем платіжні доручення не вказують на наявність у суду підстав вважати, що постачальником не було враховано всіх платежів, які було здійснено покупцем, в рахунок погашення заборгованості за товар, поставлений у період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р.

Наразі, судом прийнято до уваги представлені позивачем до матеріалів справи видаткові накладні на підтвердження поставки товару за спірним правочином у попередні періоди.

Судом враховано пояснення заявника стосовно того, що всі оплати, які надходили від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпроф» враховувались постачальником у відповідності до п.4.10 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. на погашення заборгованості, що утворилась раніше.

Отже, виходячи з представлених учасниками справи документів, судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпроф» дійсно було здійснено оплату поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» у період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р. товару з порушенням строків, встановлених умовами договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами п.6.2 договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р. покупець, який прострочив виконання грошового зобов'язання проти термінів, обумовлених у п.4.8 договору, за вимогою постачальника зобов'язаний сплатити останньому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення; пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення. Обчислення пені проводиться від суми простроченого платежу без обмеження термінів, встановлених чю6 ст.232 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на оплату відповідачем товару, поставленого у період з 26.07.2017р. по 27.10.2017р., з порушенням строків, встановлених умовами договору №Б/31/03/17 від 31.03.2017р., позивачем було нараховано та заявлено до стягнення неустойку в розмірі 2230,92 грн.

Проте, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, судом встановлено, що останній містить арифметичні помилки, а обгрунтованим є стягнення з відповідача пені в розмірі 2206,08 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Одночасно, з огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №Б/31/03/17 від 31.03.2017р., позивачем також було нараховано 3% річних в сумі 301,36 грн. ат інфляційні втрати в розмірі 1280,40 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, судом встановлено, що останній також містить арифметичні помилки, а обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних в сумі 297,38 грн. Розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, є вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд вважає за необхідне зазначити, що надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб п продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжинірингпрофі» (02225, м.Київ, вул.Оноре де Бальзака, будинок 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Астор і Ко» (08202, Київська обл., місто Ірпінь, вул.Соборна, будинок 152, ) пеню в сумі 2206,08 грн., 3% річних в розмірі 297,38 грн., інфляційні втрати в сумі 1280,40 грн. та судовий збір в розмірі 1587,91 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.06.2018р.

Суддя Спичак О.М.