РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.06.2018Справа № 910/22473/17

За позовом Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Володимира Васильовича, м. Кам'янське, Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", м. Київ

про стягнення 914 421,33 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача: Чекмарьов В.В. (особисто);

- Родівілін О.Ю. (представник за довіреністю № 1300 від 07.08.2017р.);

- Селезньов А.М. (представник за довіреністю № 76 від 22.01.2016р.);

від відповідача: Тараненко Г.Ю. (представник за довіреністю №354 від 03.01.2018р.);

від третьої особи: Костенко Є.А. (представник за довіреністю №61 від 23.01.2018р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Чекмарьов Володимир Васильович (позивач) звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (відповідача) суми сплачених за Генеральним договором фінансового лізингу № 2969 від 01.07.2014р. та Договором фінансового лізингу №2969-01/07/14-В до Генерального договору від 01.07.2014р. лізингових платежів з урахуванням фінансових санкцій у розмірі 914 421,33 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, названі вище договори є нікчемними за законом, з огляду на те, що при їх укладенні не було дотримано нотаріальної форми договору та оскільки недійсний правочин не породжує жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, позивач на підставі ст. ст. 1212, 1214, 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 674 850,22 грн. грошових коштів, внесених у якості лізингових платежів за спірними договорами, як таких, що отримані без достатньої правової підстави, 202 430,19 грн. інфляційних втрат, 37 140,92 грн. 3 % річних, що разом становить 914 421,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 06.02.2018р.

30.01.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" надійшло заперечення на позовну заяву, за змістом якого останнє вказує про вступ у дану справу у якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, щодо вимог позивача, вказане товариство вказало на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки спірні правочини були укладені між суб'єктами господарювання, однією із сторін яких виступав позивач не як фізична особа, а як фізична особа-підприємець та між ними виникли саме господарські відносини, а тому нотаріальне посвідчення договору укладеного між такими суб'єктами не є обов'язковим, а тому кошти перераховані позивачем на підставі спірних правочинів отримані відповідачем на достатній правовій підставі та не підлягають стягненню з останнього.

05.02.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній вказує на відсутність підстав для задоволення вимог позивача з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання договору нікчемним, оскільки спірні правочини були укладені між суб'єктами господарювання, однією із сторін яких виступав позивач не як фізична особа, а як фізична особа-підприємець та між ними виникли саме господарські відносини, а тому нотаріальне посвідчення договору укладеного між такими суб'єктами не є обов'язковим, відповідач вказує на те, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся саме до господарського суду, що додатково свідчить про те, що спірні договори були укладені за правилами господарського законодавства. Щодо вимог про стягнення коштів, відповідач вказує на безпідставність таких доводів, оскільки такі грошові кошти були перераховані позивачем на виконання умов договору.

Судове засідання 06.02.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018р. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.03.2018р.

01.03.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач вказує на те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу України з урахуванням ст. 9 цього кодексу, ст. ст. 4, 179, 292 Господарського кодексу України, на думку позивача, Господарським кодексом України взагалі не визначено порядку укладення спірних договорів, натомість такий порядок визначено саме Цивільним кодексом України. Як зазначає позивач, в силу приписів ст. ст. 24, 25, 30 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах останній виступає як фізична особа та навіть після державної реєстрації як суб'єкта господарювання не припиняє бути фізичною особою, натомість приписи ст. 799 Цивільного кодексу України є безумовними і не можуть бути залежними від наявності у такої фізичної особи статусу суб'єкта господарювання. Щодо спливу строку позовної давності, позивач пов'язує початок перебігу такого строку з прийняттям Верховним судом України постанови від 16.12.2015р., якою встановлено нікчемність договорів лізингу укладених з фізичною особою за відсутності їх нотаріального посвідчення, у зв'язку з чим, позивач вважає, що ним не пропущено строк позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2018р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", підготовче засідання відкладено до 05.04.2018р.

Підготовче засідання 05.04.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2018р. у зв'язку з виходом судді Морозова С.М. з лікарняного продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 15.05.2018р.

15.05.2018р. до суду від третьої особи надійшли заперечення на позовну заяву, які судом залишено без розгляду як такі, що подані після закінчення встановленого судом строку, про що в судовому засіданні судом оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу.

За письмовою згодою обох сторін на підставі ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, 15.05.2018р. закінчено підготовче засідання та розпочато розгляд справи по суті у той самий день, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 15.05.2018р. судом оголошено перерву до 29.05.2018р.

В судовому засіданні 29.05.2018р. судом оголошено перерву до 12.06.2018р.

11.06.2018р. до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, які судом залишено без розгляду у зв'язку з закриттям підготовчого провадження та закінченням строків на їх подання та не будуть враховані при вирішенні спору по суті, про що судом оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 12.06.2018р.

В судових засіданнях 15.05.2018р., 29.05.2018р., 12.06.2018р. представники позивача підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи проти вимог позивача заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні 12 червня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та ФОП Чекмарьовим Володимирем Васильовичем (лізингоодержувач) укладено Генеральний договір фінансового лізингу № 2969 (надалі - Генеральний договір), за умовами п. 1.1. якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне користування замовлене лізингоодержувачем майно (предмет лізингу), найменування, арка, модель, комплектація, рік випуску ,ціна постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному Договорі фінансового лізингу (далі - Договір), що є невід'ємною частиною Генерального договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього Генерального договору та відповідного Договору, а в кінці строк дії Договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі.

В розділі 2 Генерального договору сторони погодили лізингові та інші платежі, порядок розрахунків, в розділі 3 - реєстрацію і передачу предмета лізингу, в розділі 4 - використання, технічне обслуговування, ремонт та поліпшення предмета лізингу, в розділі 5 - страхування, в розділі 6 - право контролю, в розділі 7 - відповідальність сторін, в розділі 8 - умови переходу права власності на предмет лізингу (викупу), в розділі 9 - обставини непереборної сили (форс-мажор), в розділі 10 - порядок вирішення суперечок, в розділі 11 - дострокове розірвання договору, повернення предмета лізингу, в розділі 12 - конфіденційність, в розділі 13 - інші умови.

В преамбулі до Генерального договору, а також в розділі 14 - підписи сторін містяться підписи сторін договору та відтиски їхніх печаток.

01.07.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та Фізичною особою-підприємцем Чекмарьовим Володимирем Васильовичем (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу №2969-01/07/14-В до Генерального договору від 01.07.2014р. (далі - Договір фінансового лізингу), в якому сторони погодили предмет лізингу - автомобіль KIA Sportage, детальний опис згідно Специфікації - Додаток № 2 до Договору, рік випуску - 2014р., загальну вартість предмету лізингу з ПДВ - 299 000,00 грн., викупна вартість - 0,00 грн., постачальника предмета лізингу - ПП «Аеліта», строк лізингу - 60 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі, загальну суму лізингових платежів - 538 152,40 грн., авансовий платіж - згідно з графіком внесення лізингових платежів - Додаток № 1 до Договору, порядок проведення оплат - Додаток № 1 до Договору, сплату лізингових платежів - в гривні з коригуванням курсу валют з прив'язкою до доларів США відповідно до п. 2.6. Генерального договору, термін дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за Договором, тощо.

Згідно п. 13 Договору фінансового лізингу сторони домовились, що своїм підписом в цьому документі Лізингоодержувач підтверджує, що він ознайомлений з умовами даного Генерального договору, цього Договору та всіма додатками до нього, а також, що йому зрозумілі всі умови і наслідки укладення даного Договору.

Договір фінансового лізингу підписано обома сторонами та скріплено печатками сторін.

В Додатку № 1 до Договору фінансового лізингу сторони погодили Графік внесення лізингових платежів, а в Додатку № 2 до Договору - Специфікацію на автомобіль - KIA Sportage, 2014р. випуску.

Вказані додатки до Договору фінансового лізингу також підписані та скріплені печатками сторін.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач у свої заявах по суті вказує на те, що оскільки при укладенні спірних договорів не було дотримано нотаріальної форми договору, відтак такі договори є нікчемними в силу закону та оскільки недійсний правочин не породжує жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, позивач на підставі ст. ст. 1212, 1214, 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 674 850,22 грн. грошових коштів, внесених у якості лізингових платежів за спірними договорами, як таких, що отримані без достатньої правової підстави, 202 430,19 грн. інфляційних втрат, 37 140,92 грн. 3 % річних, що разом становить 914 421,33 грн. Позивач вказує на те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу України з урахуванням ст. 9 цього кодексу, ст. ст. 4, 179, 292 Господарського кодексу України, на думку позивача, Господарським кодексом України взагалі не визначено порядку укладення спірних договорів, натомість такий порядок визначено саме Цивільним кодексом України. Як зазначає позивач, в силу приписів ст. ст. 24, 25, 30 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах останній виступає як фізична особа та навіть після державної реєстрації як суб'єкта господарювання не припиняє бути фізичною особою, натомість приписи ст. 799 Цивільного кодексу України є безумовними і не можуть бути залежними від наявності у такої фізичної особи статусу суб'єкта господарювання. Щодо спливу строку позовної давності, позивач пов'язує початок перебігу такого строку з прийняттям Верховним судом України постанови від 16.12.2015р., якою встановлено нікчемність договорів лізингу укладених з фізичною особою за відсутності їх нотаріального посвідчення, у зв'язку з чим, позивач вважає, що ним не пропущено строк позовної давності.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення вимог позивача, вказує на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання договору нікчемним, оскільки спірні правочини були укладені між суб'єктами господарювання, однією із сторін яких виступав позивач не як фізична особа, а як фізична особа-підприємець та між ними виникли саме господарські відносини, а тому нотаріальне посвідчення договору укладеного між такими суб'єктами не є обов'язковим, відповідач вказує на те, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся саме до господарського суду, що додатково свідчить про те, що спірні договори були укладені за правилами господарського законодавства. Щодо вимог про стягнення коштів, відповідач вказує на безпідставність таких доводів, оскільки такі грошові кошти були перераховані позивачем на виконання умов договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Як передбачено в ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. ч. 1, 7 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З урахуванням викладеного, істотними умовам договору, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Предметом даного позову є стягнення з відповідача суми сплачених за Генеральним договором фінансового лізингу № 2969 від 01.07.2014р. та Договором фінансового лізингу №2969-01/07/14-В до Генерального договору від 01.07.2014р. лізингових платежів з урахуванням фінансових санкцій у розмірі 914 421,33 грн. з підстав нікчемності названих правочинів та отримання відповідачем лізингових платежів без достатньої правової підстави.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 205, ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як передбачено ч. ч. 1, 4 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Таким чином, при розгляді даної справи, оскільки позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на нікчемність укладених між сторонами Генерального договору та Договору фінансового лізингу, суду необхідно надати оцінку таким доводам позивача.

Так, з посиланням на ст. 220, 799 Цивільного кодексу України позивач вказує на те, що оскільки сторонами не було дотримано нотаріальної форми укладення Генерального договору та Договору фінансового лізингу, такі договору є нікчемними.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на правову позицію Верховного суду України викладену у постанові від 16.12.2015р. у справі № 6-2766цс15.

Між тим, суд не погоджується з доводами позивача щодо нікчемності спірних правочинів та неможливість у даному випадку застосування висновків Верховного суду України, викладених у постанові від 16.12.2015р. у справі № 6-2766цс15, з огляду на наступне.

Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як встановлено судом, на що також звертав увагу суду відповідач, і Генеральний договір, і Договір фінансового лізингу укладено між суб'єктами господарювання.

При розгляді даної справи, суд виходить з того, що за змістом ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань за договорами, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договорів та додатків до договору з погодженням всіх їх умов, які ними обумовлюються.

Так, ч. ч. 1, 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

У відповідності до ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Судом досліджено укладені між сторонами Генеральний договір і Договір фінансового лізингу та встановлено, що спірні правочини були укладені (підписані та скріплені печаткою) з боку позивача як фізичною особою-підприємцем, тобто останній у спірних правовідносинах виступав як суб'єкт господарювання (реалізовував господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків)) та використовував при укладенні таких правочинів атрибути підприємницької діяльності, зокрема, печатку суб'єкта господарювання.

Доводи позивача стосовно обов'язковості нотаріальної форми укладення спірних правочинів з фізичною особою-підприємцем не ґрунтуються на законі, оскільки ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" ч. 1 ст. 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір лізингу укладається у письмовій формі.

Висновки Верховного суду України, наведені у постанові від 16.12.2015р. у справі №6-2766цс15, не підлягають застосування у цій справі, оскільки суд касаційної інстанції при розгляді названої справи вирішував спір саме фізичної особи до лізингової компанії, тобто суб'єктний склад спірних правовідносин відрізняється від учасників справи у даній справі.

Щодо посилань позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 9, 24, 25, 30 Цивільного кодексу України та доводів позивача стосовно того, що навіть після державної реєстрації як суб'єкта господарювання така особа не припиняє бути фізичною особою, натомість приписи ч. 2 ст. 799 Цивільного кодексу України є безумовними і не можуть бути залежними від наявності у такої фізичної особи статусу суб'єкта господарювання, суд відзначає, що такі норми підлягають застосуванню саме по відношенню до фізичних осіб, натомість Генеральний договір і Договір фінансового лізингу, як встановлено судом вище укладено між суб'єктами господарювання.

При цьому, як неодноразово наголошував Вищий господарський суд України у своїх постановах, інформаційних листах, що не суперечать правовій позиції Верховного суду України, зокрема, у п. 1 Інформаційного листи № 01-06/85/2013 від 22.01.2013 р. «Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"» та п. 2.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» положення частини другої статті 799 Цивільного кодексу України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу, укладеного за участю фізичної особи, не застосовується до договору оренди транспортних засобів, укладеного фізичними особами - підприємцями як суб'єктами господарювання.

Таким чином, при розгляді даної справи судом встановлено, що укладені між сторонами Генеральний договір і Договір фінансового лізингу є такими, що відповідають закону та з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає такі правочини як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Встановивши при розгляді даної справи відсутність підстав вважати спірні правочини нікчемними, суд не знаходить підстав для застосування положень ст. ст. 1212, 1214, 625 Цивільного кодексу України та відповідно стягнення з відповідача заявленої позивачем суми сплачених за лізингових платежів з урахуванням фінансових санкцій у розмірі 914 421,33 грн., оскільки позивачем були внесені відповідні лізингові платежі на достатній правовій підставі - укладеному між сторонами Договорі фінансового лізингу, який є невід'ємною частиною Генерального договору.

Стосовно пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання договору нікчемним, на що звертав увагу суду відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, суд відзначає наступне.

Так, згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Позивачем у своїй позовній заяві вимог про встановлення нікчемності названих вище правочинів, визнання їх недійсними, тощо не заявлялись, натомість позивач посилався на нікчемність правочинів в обґрунтування вимоги про стягнення коштів з відповідача, при цьому, судом не встановлено наявність порушеного (невизнаного, оспорюваного) права позивача, у зв'язку з чим наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірні договори не суперечать положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містять всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, такі як предмет, ціна та строк, та в подальшому були схвалені сторонами вчиненням дій направлених на їх виконання, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22.06.2018р.

Суддя С.М. Морозов