ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/13258/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

за участю помічника судді - Шкурдової Ю.С. (за дорученням головуючого судді)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 (головуючий суддя Чорна Л.В., судді Михальська Ю.Б., Яковлєв М.Л.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 (суддя Демидов В.О.)

у справі № 910/13258/17

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська фінансова група"

до 1) Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України,

2) Відділу урядового фельд'єгерського зв'язку державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в місті Харкові,

3) Відділу урядового фельд'єгерського зв'язку державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в місті Полтаві

за участю Військової прокуратури Київського гарнізону

про стягнення збитків в розмірі 9 788 522,69 грн.

за участю представників сторін:

від прокуратури - Коркішко В.М.,

від позивача - Вітрук М.А.,

від відповідача 1 - Шульга І.В.,

від відповідача 2 - не з'явився,

від відповідача 3 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року Приватне акціонерне товариство "Українська фінансова група" (далі - позивач) звернулося в Господарський суд міста Києва з позовом до Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (далі - відповідач-1), Відділу урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в місті Харкові (далі - відповідач-2), Відділу урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в місті Полтаві (далі - відповідач-3) про стягнення з відповідача-1 збитків в сумі 184 260,30 грн, стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 збитків в сумі 769 768,14 грн та 6 479 252,84 грн, стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-3 збитків в сумі 2 355 241,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем-1 самостійно, а також солідарно з відповідачем-2 та з відповідачем-3 здійснювалось виконання договірних зобов'язань з доставляння відправлень позивача, проте, внаслідок нападу сторонньої особи, відповідачами втрачені відправлення, які були прийняті зазначеними особами у позивача для доставки відповідно до умов договорів. За таких обставин, внаслідок невиконання відповідачами господарських зобов'язань, позивач зазначив про спричинення йому збитків в сумі оголошеної цінності кожного з відправлень. Обставини, за яких відповідачами не було забезпечено збереження та доставку відправлень позивача, не належать до подій, що звільняють від відповідальності (стаття та підпункт 7.1.4 договорів).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 184 260,38 грн збитків, з відповідача-2 - 7 249 020,98 грн збитків, з відповідача-3 - 2 355 241,33 грн збитків. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що умовами пунктів 7.1.1 договорів, укладених позивачем з кожним з відповідачів, встановлено, що виконавці (відповідачі) несуть матеріальну відповідальність за прийняті від замовника (позивача) відправлення тільки в межах оголошеної цінності, за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного та суми нестачі, а тому, враховуючи доведеність матеріалами справи належного оформлення документального підтвердження вмісту вкладеного, матеріальна відповідальність відповідачів за прийняті від позивача відправлення в межах оголошеної цінності є доведеною. При цьому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки підстав для задоволення позовних вимог шляхом солідарного стягнення, в даному випадку, немає.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 залишено без змін з тих же підстав. При цьому, суд апеляційної інстанції додатково встановив, що оскільки відсутній вирок суду, тому відсутні підстави вважати, що особа, яка була затримана при вчиненні нападу, є винуватою.

Відповідач-1 подав касаційну скаргу на рішення та постанову судів попередніх інстанцій, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що:

1. судами не враховано, що в діях відповідачів відсутня вина, як складова частина господарського правопорушення, оскільки озброєний напад на військовослужбовців відповідача, що призвів до втрати цінного відправлення позивача, неможливо було передбачити та його неможливо було уникнути;

2. фельд'єгерський зв'язок входить до системи поштового зв'язку України і регулюється нормами Закону України "Про поштовий зв'язок", а діяльність фельд'єгерського зв'язку провадиться відповідно до законодавства України. За своєю правовою природою договори, укладені відповідачами з позивачем є договорами про надання послуг поштового зв'язку, а тому, враховуючи пункт 32 Правил № 270, яким заборонено пересилати у внутрішніх поштових відправленнях, зокрема, національну та іноземну валюти, а також те, що працівниками відповідачів від позивача приймався пакет для відправлення, а не валютна готівка, тому позивачем порушено норми Правил № 270 та норми Інструкції з організації інкасації коштів та перевезення валютних цінностей у банківських установах в Україні;

3. протиправна поведінка позивача, який порушив умови договорів, передавши відповідачам валюту в значному розмірі, є порушенням норм законодавства України, а тому не породжує у нього права вимагати від відповідачів відшкодування збитків. Зазначене підтверджується також судовою практикою Вищого господарського суду України в постановах №910/21656/16, №910/22653/16 та №908/104/17.

Позивачем 26.04.2018 (поштовий штемпель на конверті) до Верховного Суду подано відзив на касаційну скаргу. Однак, враховуючи встановлений ухвалою Верховного Суду від 10.04.2018 строк для подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу, який не перевищує 10 днів з дня вручення цієї ухвали, а днем вручення позивачу ухвали суду є 13.04.2018, зважаючи на норми статей 118, 295 ГПК України, зазначений відзив суд залишає без розгляду.

В судове засідання 06.06.2018 з'явились прокурор, представник позивача та представник відповідача 1, представники відповідача 2 та відповідача 3 не з'явились, хоча були повідомлені про дату, час і місце засідання належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Зважаючи на викладене, суд ухвалив здійснювати розгляд касаційної скарги у даній справі за відсутності представників відповідача 2 та відповідача 3.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, заслухавши думку прокурора та представників сторін, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Спір у даній справі стосується відшкодування збитків, що виникли внаслідок втрати відповідачами цінних відправлень, які передані позивачем згідно з договорами: №19-8/К від 01.06.2008, укладеного між позивачем та відповідачем 1, №073/02 від 01.08.2011, укладеного між позивачем та відповідачем 2 та № 05/2013 Б/К від 01.04.2013, укладеного між позивачем та відповідачем 3.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що сторонами вищевказаних договорів в п. 7.1.1 та 7.1.2 погоджено, що виконавці (відповідачі) несуть матеріальну відповідальність за прийняті від замовника (позивача) відправлення тільки у межах оголошеної цінності (за умов) та зазначено, що відповідальність виконавця перед замовником за збереження відправлень починається з моменту прийому їх у встановленому порядку від замовника і закінчується в момент передачі відправлень у встановленому порядку за призначенням.

Згідно з реєстром №215/1 від 15.11.2016 на виконання умов договору №19-8/К замовник передав, а виконавець прийняв 5 000 дол. США та 2 000 Євро, що еквівалентно 184 260,38 грн /а.с. 33/.

16.11.2016 було здійснено озброєний напад невідомих осіб на групу співробітників ГУ УФЗ Держспецзв'язку, які виконували доставку цінних відправлень, внаслідок чого було здійснено викрадення цінностей згідно реєстру №215/1 від 15.11.2016.

Про зазначену подію відповідач 1 повідомив позивача листом від 17.11.2016 №63/07-2023. /а.с. 37/.

Згідно з реєстром №220/9 від 23.11.2016 позивач передав, а відповідач 2 прийняв 30 000 дол. США, що еквівалентно 769 768,14 грн /а.с. 34/.

24.11.2016 було здійснено груповий напад невідомих осіб на військовослужбовців Відділу УФЗ Держспецзв'язку в м. Харкові, які виконували доставку цінних відправлень, внаслідок чого було здійснено викрадення цінностей по опису №477 від 24.11.2016.

Про зазначену подію відповідач 1 повідомив позивача листом від 25.11.2016 №63/07-2089. /а.с. 38/.

Згідно реєстру №78/11 від 28.04.2016 позивач передав, а відповідач 3 прийняв 80 000 дол. США та 8 000 ЄВРО, що еквівалентно 2 355 241,33 грн. /а.с. 35/.

28.04.2016 було здійснено озброєний напад невідомих осіб на групу співробітників ГУ УФЗ Держспецзв'язку, які виконували доставку цінних відправлень, внаслідок чого було здійснено викрадення цінностей по реєстру №78/11 від 28.04.2017.

Про зазначену подію відповідач 1 повідомив позивача листом від 30.04.2016 №63/07-856 /а.с. 39/.

Відповідно до частини другої статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержанні нею доходу, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Головне управління та підрозділи урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України відповідно до пункту 4 частини шостої статті 10 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України" для забезпечення виконання покладених завдань мають право надавати юридичним особам платні послуги відповідно до законодавства.

Положеннями Порядку визначення вартості та надання платних послуг Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, затвердженого наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України 29.09.2016 року № 600, встановлено особливості визначення вартості та надання Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України платних послуг державним органам, органам місцевого самоврядування та іншим юридичним особам відповідно до пункту 5 частини 5 та пункту 4 частини 6 статі 10 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України", Переліку платних послуг, що надаються Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1105.

У цьому Порядку термін "замовник" вжито у такому значенні: це - державний орган, орган місцевого самоврядування та інші юридичні особи, яким надаються платні послуги із забезпечення урядовим фельд'єгерським зв'язком на договірних засадах; цінне відправлення - відправлення з оголошеною цінністю, визначеною замовником, яке прийняте для доставки Головним управлінням та підрозділами урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (пункт 2).

Як зазначалося, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідачів збитків у розмірі оголошеної цінності відправлень, які не були доставлені відповідачами.

Вирішуючи цей спір, господарські суди попередніх інстанцій не врахували, що для застосування такого виду відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідачі повинні довести, що в їх діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Проте, дійшовши висновку про обґрунтованість позову, суди не з'ясували повно і об'єктивно всіх обставин справи щодо наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідачів, тобто, підстав цивільно-правової відповідальності останніх. Зокрема, суди не з'ясували та не встановили, чи мали місце протиправна поведінка відповідачів, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідачів та збитками, вина, та не надали відповідної правової оцінки цим обставинам.

На відсутності складу цивільного правопорушення та недослідженні судами вказаних обставин відповідач 1 наголошував упродовж усього розгляду спору, проте, такі доводи у повному обсязі не були оцінені судами при вирішенні спору, так само як не були зазначені й доводи, за якими суди відхилили ті чи інші докази та доводи сторін у справі.

Водночас, зазначивши про те, що саме до повноважень відповідачів віднесено організацію перевезення цінних відправлень, господарські суди попередніх інстанцій не обґрунтували та не вмотивували наведених висновків посиланням на норми законодавства.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32- 34, 43, 82, 84 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частини друга, п'ята цієї статті).

Порушення попередніми судовими інстанціями згаданих норм процесуального права, унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення даної справи.

Так, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 05 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 09 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Водночас, суд касаційної інстанції згідно із статтею 300 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням викладеного та відповідно до статті 310 ГПК України рішення і постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду. Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону. За результати нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 у справі №910/13258/17 - скасувати.

3. Справу №910/13258/17 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.