ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

"13" червня 2018 р. по справі № 1/106/52-Б
за заявою фермерського господарства Бауер-плюс, с. Буяни, Луцький район
до приватного підприємства Імпалс, м. Луцьк
про визнання банкрутом
Суддя Кравчук А.М.
Секретар судового засідання Касьянова К.М.
За участю представників сторін:
від кредиторів: УВД ФСС України у Волинській області - ОСОБА_1, довіреність №07-2/499 від 26.02.2018 року, Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області - ОСОБА_2, довіреність від 07.02.2018 року, ПАТ "Дельта Банк" - ОСОБА_3, довіреність від 30.04.2018 року, Луцький міський центр зайнятості - ОСОБА_4, довіреність 30.01.2018 року
встановив: : ухвалою господарського суду Волинської області від 22.12.2009 року порушено провадження у справі про банкрутство приватного підприємства Імпалс, розпорядником майна призначено ОСОБА_6.
Ухвалою суду від 22.09.2010 року визнані грошові вимоги кредиторів та затверджено реєстр вимог кредиторів.
Постановою суду від 19.10.2010 року визнано банкрутом приватне підприємство Імпалс, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено ОСОБА_6.
Ухвалою суду від 19.10.2016 року, залишеною в силі постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.1.2016 року, припинено повноваження ліквідатора приватного підприємства "Імпалс" арбітражного керуючого ОСОБА_6, ліквідатором приватного підприємства "Імпалс" призначено арбітражного керуючого ОСОБА_5.
Постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2017 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.11.2016 та ухвалу господарського суду Волинської області від 19.10.2016 у справі № 1/106/52-Б скасовано в частині призначення ліквідатором приватного підприємства "Імпалс" арбітражного керуючого ОСОБА_5, справу в частині вирішення питання про призначення ліквідатора приватного підприємства "Імпалс" передано на новий розгляд до господарського суду Волинської області.
Ухвалою господарського суду Волинської області від 08.08.2017 року, залишеною в силі постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 року, ліквідатором приватного підприємства "Імпалс" призначено арбітражного керуючого ОСОБА_5.
22.05.2018 року надійшло клопотання ліквідатора ОСОБА_5 №01-12/66 про зобов'язання колишнього керівника ПП "Імпалс" передати йому зареєстровані за боржником транспортні засоби, не виявлені в ліквідаційній процедурі, шляхом їх вилучення.
Ухвалою суду від 13.06.2018 року клопотання ліквідатора приватного підприємства "Імпалс" ОСОБА_5 задоволено, зобов'язано ОСОБА_7, що перебував на посаді директора приватного підприємства "Імпалс", передати ліквідатору боржника ОСОБА_5 відповідні транспортні засоби.
19.01.2013 року набрав чинності Закон України № 4212-VI від 22.12.2011 року Про внесення змін до Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, яким Закон України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом викладено в новій редакції.
Відповідно до п. 40 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 №4212- VІ)" положення Закону застосовуються господарськими судами у розгляді справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання ним чинності, тобто з 19.01.2013 року. Положення Закону, якими врегульовано ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності Законом, якщо на цей момент господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Отже, в даному випадку, застосовується редакція закону, чинна до 19.01.2013 року.
Згідно п. 2 ст. 23 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, про що робиться запис у його трудовій книжці, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не було зроблено раніше.
Положеннями ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб;
Згідно ч. 2 ст. 25 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом п'ятнадцяти днів з дня призначення ліквідатора відповідні посадові особи банкрута зобов'язані передати бухгалтерську та іншу документацію банкрута, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов'язків відповідні посадові особи банкрута несуть відповідальність відповідно до законів України.
Згідно офіційного витягу з ЄДРПОУ засновником/керівником ПП "Імпалс" є ОСОБА_7
Ліквідатор ПП "Імпалс" призначений постановою господарського суду Волинської області від 19.10.2010 року, яка направлена на юридичну адресу боржника.
Проте, вимоги ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" керівником боржника не виконані.
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень, ухвал суду.
Зокрема, ст. 13 Закону встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.
Обов'язковість виконання рішень, ухвал, постанов господарського суду віднесено також до принципів організації і діяльності названого суду. Статтею 115 Господарського процесуального Кодексу України визначено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, які набрали законної сили є обовязковими на всій території України та невиконання вимог яких тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством.
Дії керівника боржника щодо невиконання вимог суду та ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" призводять до затягування розгляду справи, суперечать, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.
Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.
Приписами частин 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Варто зазначити, що наведені приписи були розглянуті Конституційним Судом України у рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012, в якому вказано, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування нашою державою права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.
Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони, яка поважає верховенство права, дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справах "Горнсбі проти Греції", "Бурдов проти Росії", "Ясіун'єне проти Литви", "Руйану проти Румунії", "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Шмалько проти України").
Невиконання вимог суду є грубим порушенням вимог законів України, зокрема, ст. 129 Конституції України, ст. 45 ГПК України, ст.ст. 38, 41 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Таке ігнорування норм господарського процесу не може залишитись поза відповідним реагуванням суду.
Частиною 1 та 5 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Керуючись ст.ст. 234, 246 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -
Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення відповідно до ч. 1 ст. 235 ГПК України

Ухвала суду може бути оскаржена до Рівненського апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 255-256 ГПК України.

Інформацію по справі можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://vl.arbitr.gov.ua.

Суддя А. М. Кравчук