РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.06.2018Справа № 910/1242/18

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді : Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 111 178,98 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників справи:

від позивача: Малий М.С. за дов.;

від відповідача: Ващенко В.В. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" до Державного агентства резерву України про стягнення 111 178,98 грн. (яка складається з суми 3% річних в розмірі 22 720,50 грн. та інфляційних втрат в розмірі 88 458,48 грн.).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 року відкрито провадження у справі №910/1242/18, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 12.03.2018.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що ним понесені витрати на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2015 рік у розмірі 436 882,12 грн., за 2016 рік у розмірі 500 178,14 грн. позивач звернувся з позовом до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за 2014 рік у розмірі 326 447,45 грн., за 2015 рік у розмірі 436 882,12 грн., за 2016 рік у розмірі 500 178,14 грн., всього на суму 1 173 507,71 грн. Відповідно до рішення господарського суду міста Києва №910/9760/17 від 30.11.2017 позовні вимоги Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 1 173 507,71 грн. Станом на час подання позову рішення суду з боку відповідача не виконано, у зв'язку з чим позивачем нараховано відповідачу суму річних та інфляційні втрати на підставі ст.625 Цивільного кодексу України.

01.03.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру заявлених позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути з Державного агентства резерву України на користь Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» заборгованість в загальній сумі 128 931,78 грн., що складається з суми річних в розмірі 26 417,40 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 102 514,38 грн. за період з 03.04.2017 по 12.03.2018.

07.03.2018 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що сума інфляційних втрат та 3% річних нараховані позивачем неправомірно, суперечать вимогам закону України про Державний матеріальний резерв» та не відповідають вимогам Порядку відшкодування підприємствами, установами та організаціями витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №532 від 12.04.2002 року.

У судовому засіданні 12.03.2018 судом прийнято до розгляду подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, у зв'язку з чим позовні вимоги розглядаються в редакції означеної заяви.

В судовому засіданні 12.03.2018, на підставі ч.2 ст.216, ч.2 ст.232 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 29.03.2018.

29.03.2018 судове засідання не відбулось у зв»язку з перебуванням судді на лікарняному. Судове засідання по справ призначено на 26.04.2018 (ухвала суду від 11.04.2018 №910/1242/18).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.04.2018 відкладено розгляд справи №910/1242/18 на 23.05.2018.

В судовому засіданні 23.05.2018 оголошено перерву до 04.06.2018.

У судовому засіданні 04.06.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Як визначено статтею 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Статтею 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

До вступу в законну силу Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 „Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" управління державним матеріальним резервом здійснював Державний комітет України з державного матеріального резерву, який відповідно до Указу Президента України № 603/2001 від 07.08.2001 був правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом.

Відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 „Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" Державне агентство резерву України є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Відповідно до п. 4 та п. 5 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997 на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі - відповідальні зберігачі), розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо. Договори з відповідальними зберігачами укладаються Держрезервом на період, не менший за встановлений термін зберігання продукції до її освіження або заміни.

Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

Згідно з ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникнути, в тому числі, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, та з акту управління господарською діяльністю.

Відповідно до п. 3 та п. 4 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами.

Отже, підприємства зберігають матеріальні цінності мобілізаційного резерву (в даному випадку мобілізаційне завдання виступає адміністративним актом, на підставі якого виникають правовідносини, які хоч і містять цивільно-правовий характер але являються специфічними правовідносинами в силу специфіки мобілізаційного резерву) на основі мобілізаційного завдання, яке доводиться до підприємства.

Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" у відповідності до Закону України "Про державний матеріальний резерв" на підставі затвердженої номенклатури і норм накопичення є відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву України.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" утримання і розвиток системи державного резерву здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та коштів, одержаних від допоміжної фінансово-господарської діяльності підприємств, установ і організацій системи державного резерву. Фінансування операцій, пов'язаних з накопиченням (приростом), освіженням (поновленням, заміною) матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від реалізації матеріальних цінностей державного резерву в порядку освіження, позичання та розбронювання. Фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Тобто позивачу законодавчо надано право на відшкодування понесених у зв'язку з вищевказаною діяльністю витрат.

В зв'язку із виконанням взятих на себе господарських зобов'язань, позивачем були понесені витрати необхідні для відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а саме:

За 2015 рік в розмірі 436 882,12 грн. в тому числі: плата праці складських робітників - 93 882,38 грн., нарахування на заробітну плату - 35 102,59 грн., вартість електроенергії -56061,15 грн., охорона матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву - 84428,15 грн., оплата земельного податку - 115,32 грн., амортизаційні відрахування від вартості складських приміщень - 89755,68 грн., придбання малоцінного інвентаря для обслуговування державного (мобілізаційного) резерву - 1 835,26 грн., поточний ремонт відокремлених складів мобрезерву - 2 888,00 грн., ПДВ - 72 813,69 грн.

За 2016 рік в розмірі 500 178,14 грн. в тому числі: плата праці складських робітників - 135 623,06 грн., нарахування на заробітну плату - 29 837,07 грн., вартість електроенергії - 55 133,63 грн., охорона матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву - 102 507,56 грн., оплата земельного податку - 122,89 грн., амортизаційні відрахування від вартості складських приміщень - 89 755,68 грн., придбання малоцінного інвентаря для обслуговування державного (мобілізаційного) резерву - 2 407,88 грн., поточний ремонт відокремлених складів мобрезерву - 1 427,35 грн., ПДВ - 83 363,02 грн.

У зв»язку з невиконанням з боку відповідача своїх зобов'язань щодо оплати за понесені позивачем витрати, останній звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості (справа №910/9760/17).

За результатами розгляду справи №910/9760/17 господарським судом міста Києва 30.11.2017 прийнято рішення, яким задоволено позовні вимоги Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» до Державного агентства резерву України в повному обсязі, стягнуто з відповідача 236 447,45 грн. витрат за 2014 рік, 436 882,12 грн. витрат за 2015 рік, 500178, 14 грн. - витрати за 2016 рік.

Оскільки відповідачем не виконане зазначене рішення суду та не здійснено оплату, позивачем в порядку ст.625 Цивільного кодексу України нараховано відповідачу 26 417,40 грн. - річних та інфляційних втрат в розмірі 102 514,38 грн. на суму боргу (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог), які останній і просить стягнути з відповідача.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про сплату інфляційних втрат і 3% річних (вимога від 15.12.2017 №01-11/4606, вимога від 24.01.2018 №01-11/210), які залишені останнім без реагування (копії вимог з доказами направлення відповідачу наявні в матеріалах справи).

У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду справи №910/9760/17 господарським судом міста Києва 30.11.2017 прийнято рішення, яким задоволено позовні вимоги Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» до Державного агентства резерву України в повному обсязі, стягнуто з відповідача 236 447,45 грн. витрат за 2014 рік, 436 882,12 грн. витрат за 2015 рік, 500178, 14 грн. - витрати за 2016 рік.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 №910/9706/17 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Доказів погашення відповідачем вищевказаної заборгованості суду не надано.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, сплату яких боржником прострочено.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, - це не санкції, а спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора внаслідок знецінення грошових коштів у зв'язку з інфляційними процесами та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та від сплати ним неустойки (пені) зав порушення виконання зобов'язання.

А отже, твердження відповідача щодо того що нараховані позивачем суми є неустойкою яка не передбачена у відносинах, що діють між сторонами, є помилковим та судом до уваги не приймаються.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, суд визнав їх вірними, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 26 417,40 грн. та інфляційних втрат в розмірі 102 514,38 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» задовольнити.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, 28, ) на користь Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, будинок 1; ) 26 417,40 грн. (двадцять шість тисяч чотириста сімнадцять гривень 40 коп.) 3% річних, 102 514,38 грн. (сто дві тисячі п'ятсот чотирнадцять гривень 38 коп.) -інфляційних втрат та 1 933,98 (одну тисячу дев'ятсот тридцять три гривні 98 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

6. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено 18.06.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова