ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.06.2018з Справа № 920/1121/17

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Пономаренко Т.М.,

представників:

позивача - Цуканов В.В. (довіреність б/н від 03.01.2018)

від першого відповідача - не з'явився

від другого відповідача - Неговська І.В. (довіреність № 14/01 від 14.01.2017)

третіх осіб - не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сумах у приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1121/17

за позовом Фермерського господарства «Едельвейс-2007», с. Слобода Буринського району Cумської області

до 1) Буринської районної державної адміністрації Сумської області, м. Буринь Сумської області; 2) Селянського фермерського господарства «Рябоконь», м. Буринь Сумської області

про визнання договорів оренди землі недійсними,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 (Сумська область, Буринський район, с. Гвинтове), ОСОБА_4 (Сумська область, м. Путивль),

встановив:

До господарського суду звернулось Фермерське господарство «Едельвейс-2007» з позовом до Буринської районної державної адміністрації Сумської області та Селянського фермерського господарства «Рябоконь» про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації №280 від 22.06.2006 та визнання недійсним договору №63 від 04.07.2006 оренди землі, укладеного між Буринською районною державною адміністрацією і Селянським фермерським господарством «Рябоконь», в тому числі додаткової угоди від 12.09.2013 №28 до вказаного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у нього в користуванні на підставі договорів оренди, укладених з фізичними особами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, знаходяться земельні ділянки на території Гвинтівської сільської ради Буринського району Сумської області. Разом з тим, відповідачами було укладено договір оренди земель на території Гвинтівської сільської ради Буринського району Сумської області від 04.07.2006 №63 (невитребувані паї), відповідно до умов якого на підставі розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації №280 від 22.06.2006 перший відповідач передав у строкове платне користування другому відповідачеві земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 78,08 га ріллі із земель невитребуваних паїв. Додатком 1 до вказаного Договору є план земельної ділянки, яка надається в оренду. Договір продовжувався сторонами у 2011 -2013 роках. Зокрема 12.09.2013 укладено Додаткову угоду №28 до Договору згідно якої строк дії Договору встановлюється до 31.12.2014 з можливістю пролонгації на 1 рік в умовах того, що відповідне розпорядження орендодавцем не приймалось. Позивач зазначає, що при укладенні оскаржуваного Договору було порушено норми діючого на той час законодавства, оскільки органом державно влади передано в оренду земельні частки (паї), які вже були розподіленими, тобто втратили статус нерозподілених (невитребуваних). Крім того позивач наголошує, що використання другим відповідачем орендованих земельних ділянок єдиними масивом перешкоджає позивачу самому використовувати орендовані ним у фізичних осіб земельні ділянки за цільовим призначенням.

15.01.2018 від представника СФГ «Рябоконь» до суду надійшов відзив на позов, в якому другий відповідач заперечує проти тверджень позивача, що передані за спірним договором в оренду паї не мали статусу нерозподілених (невитребуваних) та наголошує на тому, що спірний договір було укладено відповідно до діючого на той час законодавства, в тому числі щодо реєстрації договору оренди земельних часток (паїв).

15.01.2018 від Буринської районної державної адміністрації надійшло заперечення, яке за своєю правовою природою є відзивом на позовну заяву, за змістом якого перший відповідач заперечує позов та наполягає на тому, що як спірний договір, так і оскаржуване розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації були відповідно укладені та видані в межах діючого законодавства та компетенції державного органу.

05.02.2018 від позивача надійшла відповідь на відзиви відповідачів, за змістом якої позивач підтримав позовні вимоги, наполіг на протиправності спірного договору оренди та розпорядження голови райдержадміністрації. Крім того, позивач зазначив, що він позбавлений у законний спосіб встановити сервітут для можливості безперешкодного користування земельними ділянками, які перебувають у масиві земельних ділянок, якими користується СФГ «Рябоконь» на підставі оскаржуваного договору. Тобто, позивач маючи право користування орендованими земельними ділянками та сплачуючи орендну плату фактично позбавлений можливості їх використання, зазнаючи збитків.

15.02.2018 від першого відповідача до суду надійшло заперечення на відповідь ФГ «Едельвейс» на відзиви відповідачів, за змістом якого Буринська райдержадміністрація наголошує, що спірне розпорядження було видане відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а додаткова угода №28 від 12.09.2013 була зареєстрована належним чином.

15.02.2018 від другого відповідача надійшло заперечення на відповідь ФГ «Едельвейс», в якому СФГ «Рябоконь» підтверджує свою позицію у справі та наполягає на правомірності розпорядження голови райдержадміністрації та дотриманні всіх необхідних умов при укладенні оскаржуваного договору.

18.04.2018 від першого відповідача надійшло пояснення, в якому він просить залишити позов без задоволення.

04.05.108 від представника позивача до суду надійшло пояснення, за змістом якого позивач фактично підтримує свою позицію у справі та підтверджує аргументацію своїх вимог.

31.05.2018 від представника позивача до суду надійшло пояснення в якому він мотивує порушення своїх прав оскаржуваним правочином та просить суд задовольнити позов повністю.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, а представник другого відповідача позов не визнав та заперечив проти позовних вимог.

Представник першого відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його підписом на повідомленні про час і дату наступного судового засідання від 18.05.2018.

Треті особи у судове засідання не з'явились в умовах отримання ОСОБА_3 копії ухвали суду від 18.05.2018 та повернення до суду копії ухвали від 18.05.2018, направленої на адресу ОСОБА_4 з довідкою пошти про невручення у зв'язку з непроживанням особи за адресою.

Тому, керуючись ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за відсутності представника першого відповідача та третіх осіб.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд встановив наступне.

04.07.2006 між Буринською районною державною адміністрацією Сумської області та Селянським фермерським господарством «Рябоконь» на підставі розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації №280 від 22.06.2006 було укладено договір оренди землі №63 (невитребувані паї) на території Гвинтівської сільської ради Буринського району Сумської області, відповідно умов якого перший відповідач передав у строкове платне користування другому відповідачеві земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 78,08 га ріллі із земель невитребуваних паїв.

Договір продовжувався сторонами у 2011 -2013 роках.

Зокрема 12.09.2013 укладено Додаткову угоду №28 до Договору згідно якої строк дії Договору встановлюється до 31.12.2014 з можливістю пролонгації на 1 рік.

В обґрунтування порушення своїх прав та законних інтересів спірним договором та розпорядженням, а також права на їх оскарження та звернення до суду з даним позовом позивач зазначає, що використання другим відповідачем орендованих земельних ділянок єдиними масивом перешкоджає позивачу самому використовувати орендовані ним у фізичних осіб земельні ділянки за цільовим призначенням.

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК відповідно до частини другої статті 35 ЦПК залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Недотримання вимог статті 362 ЦК у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця. Згідно із статтями 1281 та 1282 ЦК вимоги, пов'язані з визнанням правочинів недійсними, можуть пред'являтися також кредиторами спадкодавця до спадкоємців сторони правочину. У цьому разі спадкоємці зобов'язані задовольнити такі вимоги у межах вартості успадкованого майна за умови дотримання норм про пред'явлення вимог (стаття 1281 ЦК).

Обґрунтовуючи своє право на оскарження спірного правочину позивач посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену за змістом постанови від 25.05.2016 у справі №6-605цс16, відповідно до якої правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Доводячи суду свій статус заінтересованої особи позивач фактично зазначає, що перебування земельних ділянок в оренді другого відповідача, що були предметом спірного договору, перешкоджає йому користуватися земельними ділянками, що він орендує у фізичних осіб та які знаходяться безпосередньо в масиві земельних ділянок, орендованих другим відповідачем.

Разом з тим, суд не може погодитися з такою мотивацією позивача для його визнання заінтересованою особою щодо оскаржуваного правочину, оскільки сам факт передання в оренду земельних ділянок, що є предметом спірного правочину не є порушенням прав позивача. Суд зазначає, що неперебування даних ділянок в оренді другого відповідача не змінить характеристик орендованих позивачем земельних ділянок на місцевості (в натурі) і не дасть йому права користування іншими земельними ділянками крім тих, які він орендує на законних підставах.

Суд наголошує, що для вирішення питання користування суміжними земельними ділянками для забезпечення користування власною (орендованою) земельною ділянкою існує, зокрема, інститут земельних сервітутів, які законодавцем і передбачено для подібних випадків.

Тому, суд дійшов висновку, що по-перше: позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та не доведено суду факту порушення даних прав та законних інтересів відповідачами у справі шляхом укладення оскаржуваного договору оренди та видання розпорядження голови райдержадміністрації.

По-друге: відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 17 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до преамбули Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтею 13 зазначеного Закону встановлено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Частинами 1, 2 ст. 12 Закону визначено, що оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Власнику однієї чи більше земельної частки (паю) в межах земель, що перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, видається один державний акт на право власності на земельну ділянку.

Отже з моменту розподілення і до моменту отримання державного акту ділянка класифікується, як невитребувана.

Судом встановлено, що станом на дату укладення оскаржуваного Договору оренди на земельні ділянки, що були його предметом, державні акти видані не були, тобто зазначені земельні ділянки мали статус невитребуваних.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 203 ЦК України (в редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є:

об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

строк дії договору оренди;

орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

умови збереження стану об'єкта оренди;

умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є:

план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду;

кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів;

акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

акт приймання-передачі об'єкта оренди;

проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Договір оренди землі від 04.07.2006 №63, укладений між Буринською районною державною адміністрацією і СФГ «Рябоконь», містить зазначені умови.

Отже, договір оренди землі від 04.07.2006 №63, укладений між Буринською районною державною адміністрацією і СФГ «Рябоконь», не суперечив діючому на момент його укладення законодавству, як не суперечило законодавству й прийняте головою Буринської райдержадміністрації прийняте в межах його компетенції розпорядження №280 від 22.06.2006.

Що стосується реєстрації договору, то суд зазначає, що умови та процедуру реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) визначає Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 119 від 24.01.2000. Так відповідно до пункту 2 Порядку реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради за місцем розташування земельної частки (паю).

Отже, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що спірний Договір оренди земель сільськогосподарського призначення під невитребуваними земельними частками (паями) було укладено з порушенням діючого на момент укладення земельного законодавства, в тому числі в порушення вимог статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних і часток (паїв)», та не доведено, які саме охоронювані законом інтереси позивача порушує спірний договір .

У відповідності до вимог статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Частиною 2 ст. 237 ГПК України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання незаконним і скасування розпорядження голови Буринської районної державної адміністрації №280 від 22.06.2006 та визнання недійсним договору №63 від 04.07.2006 оренди землі укладеного між Буринською районною державною адміністрацією і Селянським фермерським господарством «Рябоконь», в тому числі додаткової угоди від 12.09.2013 №28 до вказаного договору.

Відповідно до ст. ст. 123, 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 185, 232, 233, 236- 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. В позові - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 18.06.2018.

Суддя В.Л. Котельницька