РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 року Справа № 902/1054/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Погребищенське" на рішення господарського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року в справі №902/1054/17 (суддя - Матвійчук В.В.)

час та місце ухвалення: 19 лютого 2018 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 10:45 год; повний текст рішення складено 21 лютого 2018 року

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Погребищенське"

про стягнення 1 060 224 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Стельмах Ю.М.;

відповідача - Зінченко Д.В..

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 ГПК України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 ГПК України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Вінницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Погребищенське" (надалі - Відповідач) про стягнення штрафу в розмірі 1 060 224 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем зобов'язання за договором купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпаку № від 14 червня 2017 року (надалі - Договір ) в частині поставки товару.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року позов було задоволено частково.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що факт недопоставки товару у кількості 240,96 тон Відповідачем в порядку норм статей 13 та 74 ГПК України не заперечується, з огляду на що прострочення виконання Відповідачем зобов'язання з постачання товару свідчить про порушення останнім вказаного Договору в частині своєчасного постачання товару та постачання у обсязі, визначеному Договором.

Разом з тим, в оспорювану рішенні, суд першої інстанції також вказав, що зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивачем нараховано 265 056 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів та 759 168 грн. штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів, що фактично є подвійною відповідальністю за порушення зобов'язання, оскільки Відповідачем прострочено зобов'язання на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов'язання на строк понад 15 календарних днів. Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що одночасне стягнення штрафу за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів та за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів, є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З огляду на викладене вище, місцевий господарський суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 265 056 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів та задоволив позовні вимоги в частині щодо стягнення 759 168 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 1; а.с. 90-92), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Мотивуючи дану скаргу, Відповідач вказав, що він до моменту отримання вказаного рішення суду не знав про поданий позов Позивачем, тим паче про судові засідання, які було призначено на 17 січня 2018 року та 19 лютого 2018 року, адже жодні повідомлення про дату, час та місце цих судових засідань Відповідачу не вручались і навіть на адресу Відповідача не надходили, у зв'язку з чим, Відповідача було позбавлено права на участь свого представника у судовому засіданні.

Водночас, як вказує Відповідач, зважаючи на те, що Відповідач був позбавлений права брати участь у даній справі, подавати докази, подавати заяви, клопотання, надавати пояснення суду, щодо обставин і вимог зазначених Позивачем у вказаному позові. На його переконання, суд першої інстанції з'ясувавши тільки фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши лише докази надані Позивачем, дійшов хибних висновків, які зумовили ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення, яким вказаний позов задоволено частково.

Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення по даній справі, було помилково взято до уваги неіснуючий договір від 14 червня 2017 року, який ніколи між Позивачем та Відповідачем не укладався. Як вказує Відповідач, внаслідок позбавлення його права та можливості захищати свої права, Відповідач з поважної причини не міг надати до суду першої інстанції такий доказ, як договір купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпаку за №21/06 від 21 червня 2017 року, який місцевим господарським судом не досліджувався, а тому підлягає дослідженню та оцінці судом апеляційної інстанції.

Також, як вважає Відповідач, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було встановлено та не досліджено те, що згідно висновку комісії про обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення Відповідача від 14 липня 2017 року, затвердженого начальником агропромислового розвитку Погребищенської РДА, акту обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Розкопанської сільської ради від 14 липня 2017 року та довідки управління агропромислового розвитку Погребищеньської районної державної адміністрації №55 від 14 липня 2017 року, в результаті обстеження комісією, було встановлено, що на полі №24 було знищено та пошкоджено 80% посівів озимого ріпаку на площі 170, 0 га. А тому, як вказує Відповідач, увесь зібраний урожай ріпаку, який залишився та був придатний для збору, був поставлений Позивачу, в межах взятих на себе зобов'язань по договору.

Таким чином, на думку Відповідача, новими обставинами, що підлягають встановленню під час апеляційного розгляду, є те, що Відповідач не міг і не може виконати взяті на себе зобов'язання по договору та поставити Позивачу обумовлений врожай ріпаку, внаслідок виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що не було встановлено та досліджено судом першої інстанції.

Водночас, не переконання Відповідача, поза увагою місцевого господарського суду безсумнівно залишилися і положення самого договору, згідно пункту 8.1 якого: сторона звільняється від відповідальності за часткове чи повне невиконання зобов'язань за даним договором, якщо це не виконання виявилось наслідком дії обставин непереборної сили, вплив яких не залежить від волі сторін.

Ухвалою суду від 27 березня 2018 року, з підстав, висвітлених в ній, апеляційну скаргу Відповідача залишено без руху (том 1; а.с. 89).

Водночас, апелянтом подано лист, з доказами усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 27 березня 2018 року про залишення апеляційної скарги без руху, а саме: доплачено судовий збір в розмірі 6 773 грн 07 коп. (том 1; а.с. 113-115).

Суд констатує, що ухвалою суду від 16 квітня 2018 року (том 1; а.с. 117), було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача.

Ухвалою суду від 07 травня 2018 року (том 1; а.с. 124), дану справу було призначено до розгляду на 06 червня 2018 року на 14:10 год..

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 16 квітня 2018 року, від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (том 2; а.с. 1-4), в якому Позивач вказав, що заперечує проти залучення нових доказів, доданих Відповідачем до апеляційної скарги, оскільки Відповідач не зазначає в апеляційній скарзі, в чому саме полягала неможливість подання доказів, які датовані до винесення судом першої інстанції рішення, та які причини, що не залежали від нього, спричинили таку неможливість. Водночас, Позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувався протягом чотирьох місяців з п'ятьма судовими засіданнями, на які Відповідач не з'являвся, хоча повідомлявся належним чином. Крім того, Позивач вказує, що суд першої інстанції зобов'язував Відповідача подати свої докази та заперечення.

Також, у даному відзиві Позивач наголошує на тому, що згідно наданих Відповідачем доказів, датою настання форс - мажорних обставин є 13 липня 2017 року. Термін повідомлення про форс - мажорні обставини згідно пункту 8.2 Договору - 7 днів (тиждень). Отже 7 денний термін направлення повідомлення про форс - мажор закінчився в четвер 20 липня 2017. Як вказує Позивач, Відповідач на підтвердження належного повідомлення Позивача про настання форс - мажорних обставин надав до суду повідомлення про вручення поштового відправлення № 710, яке підтверджує, що поштове відправлення було доставлено Позивачу 26 липня 2017 року. Однак, як вказує Позивач, згідно даних з сайту Укрпошта цінний лист за №710 був поданий на відправку в поштове відділення лише 22 липня 2017 року, тобто на 9 й день настання форс - мажорних обставин.

Відтак, як вважає Позивач, саме тому Відповідач в апеляційній скарзі замовчує дату відправки кореспонденції і навмисно не надає до суду поштову квитанцію про відправку цього листа, розраховуючи на неуважність учасників процесу.

Крім того, на думку Позивача, Відповідач, вводячи суд в оману, в апеляційній скарзі акцентує увагу суду лише на даті підписання листа (20 липня 2017 року), а дату його відправки замовчує. З огляду на що, як вважає Позивач, датою повідомлення Відповідача про форс-мажор може бути лише дата подання листа в поштове відділення для відправлення, в даному випадку це 22 липня 2017 року.

Разом з тим, на переконання Позивача, Відповідач не підтвердив належними доказами, який саме документ він відправив Позивачу, оскільки не надав суду опису вкладення у цінний лист, про направлення якого він зазначає в апеляційній скарзі.

З огляду на що, як вказує Позивач, посилання Відповідача на настання форс - мажорних обставин без повідомлення про них у встановлений в Договорі термін, виключає можливість його звільнення від відповідальності за невиконання умов Договору.

Водночас, як зазначає Позивач в даному відзиві, згідно пункту 6.2 Регламенту ТПП, форс мажор встановлюється по кожному окремому договору, відтак, посилання Відповідача в сертифікаті на договір №21/06 від 21 червня 2017 року є безпідставним, оскільки предметом позову є стягнення штрафу за невиконання Договору купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпаку № від 14 червня 2017 року. У зв'язку з чим, на думку Позивача, сертифікат ТПП про форс - мажорні обставини не може бути прийнятий судом як доказ, оскільки має посилання на Договір з іншими реквізитами.

Крім того, Позивач вважає, що посилання Відповідача на довідку Вінницького обласного центру з Гідрометеорології від 20 липня 2017 року №20-03/2-13/414 є безпідставним, з огляду на те, що вказана довідка на містить вказівки на те, в яких саме районах Вінницької області пройшов град і гроза, адже Вінницька область налічує 27 районів, а також дана довідка не містить даних, які б прямо вказували на те, що 13 липня 2017 року на землях Розкопанської сільської ради відбулись стихійні явища погоди у вигляді граду та сильної зливи.

Водночас, разом з вищевказаним відзивом на апеляційну скаргу, Позивачем було надіслано клопотання про витребування доказів від Головного управління статистики у Вінницькій області відомості про загальну посівну площу зернових культур, та звіт (звіти) про збирання урожаю у період з липня по листопада 2017 року, що відображено у формі 37-сг (місячна) "Звіт про збирання урожаю сільськогосподарських культур", що подавались Відповідачем в 2017 році та відомості про площу посівів та зібраний урожай зернових культур, що містяться в формі 29-сг "Звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід, і винограду" що подавались Відповідачем в 2017 році (том 2; а.с. 8-9). Дане клопотання Позивач обгрунтовує тим, що дані докази мають підтвердити або спростувати настання форс-мажорних обставин, а також наявність або відсутність у Відповідача необхідного об'єму, зібраного ріпаку, який він був зобов'язаний поставити Позивачеві.

Водночас, Позивачем на адресу суду було надіслано клопотання про приєднання до матеріалів справи, зокрема, інформаційної довідки про нерухоме майно №120699332 від 16 квітня 2018 року. Дані документи судом були долучені до матеріалів справи (том 2; а.с. 10-198) .

Ухвалою суду від 08 травня 2018 року (том 2; а.с. 200), з підстав, висвітлених в ній, клопотання Позивача про витребування доказів від Головного управління статистики у Вінницькій області було задоволено.

Водночас, на електронну адресу суду від Відповідача надійшли заперечення з додатками на відзив на апеляційну скаргу (том 2; а.с. 205-210), в яких Відповідач, зокрема зауважив, що якщо припустити, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення неустойки, то рішення суду не можна вважати законним, у зв'язку з тим, що суд не застосував до спірних правовідносин положення пункту 6 частини 1 статті 3, частини 3 статті 509, частини 3 статті 551 ЦК України та частини 1 та 2 статті 233 ГК України.

Суд констатує, що 06 червня 2018 року від представника Відповідача Бездітного І.І. на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (том 2; а.с. 212-215). Дане клопотання обгрунтоване тим, що у зв'язку із зайнятістю в процесу розгляду кримінальної справи №137/97/18, що призначена Літинським районним судом Вінницької області на 06 червня 2018 року на 11:30 год. та в процесі розгляду кримінальної справи №206/546/2012, що призначена Вінницьким міським судом Вінницької області на 06 червня 2018 року на 16:00 год., представник Відповідача Бездітний І.І. позбавлений можливості прийняти участь в судовому розгляді справи №902/1054/17, з огляду на що представник просить суд відкласти судове засідання в даній справі на будь-яку зручну для суду дату.

Разом з тим, від Відповідача на адресу суду надійшло електронне повідомлення (том 2; а.с. 216), в якому Відповідач, у зв'язку із неможливістю прибуття уповноваженого представника Відповідача Бездітного І.І. в судове засідання від 06 червня 2018 року, призначене по даній справі, просив суд відкласти розгляд справи №902/1054/17.

Водночас, на виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 08 травня 2018 року на електронну адресу суду від Головного управління статистики у Вінницькій області надійшли відомості про загальну посівну площу зернових культур, та звіт (звіти) про збирання урожаю у період з липня по листопада 2017 року, що відображено у формі 37-сг (місячна) "Звіт про збирання урожаю сільськогосподарських культур", що подавались Відповідачем в 2017 році та відомості про площу посівів та зібраний урожай зернових культур, що містяться в формі 29-сг "Звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід, і винограду" що подавались Відповідачем в 2017 році. Дані докази долучені судом до матеріалів справи (том 2; а.с. 217-224).

Ухвалою суду від 06 червня 2018 року (том 2; а.с. 229), з підстав, наведених в ній, було задоволено клопотання Відповідача та його уповноваженого представника про відкладення розгляду справи, розгляд апеляційної скарги було відкладено на 15 червня 2018 року на 12:00 год..

Суд констатує, що 13 червня 2018 року від Позивача надійшло додаткове обгрунтування до заперечення на апеляційну скаргу (том 3; а.с. 14-16). В даному обгрунтуванні Позивач вказав, що у звітах, наданих Головним управлінням статистики у Вінницькій області, зазначено, що посівна площа та площа зібраного урожаю озимого ріпаку становить 220 га, що спростовує твердження Відповідача про форс-мажорні обставини на полі, площею 170 га. Крім того, Позивач також зазначив, що у вказаних звітах обсяг виробництва озимого ріпаку зазначено 6914,00 центнер, що становить 691, 4 тонн. З огляду на вказане, на думку Позивача, Відповідач мав всі можливості здійснити постановку 300 тон ріпаку Позивачу.

В судовому засіданні від 15 червня 2018 року представник Відповідача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, з підстав, наведених в ній просить її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Разом з тим, представник подав клопотання про долучення до матеріалів справи завірені копії договорів поставки №220439 від 18 червня 2017 року та №CVР02041 від 14 червня 2017 року, як підтвердження того, що у Відповідача були зобов'язання з поставки товару з іншими товариствами.

В судовому засіданні від 15 червня 2018 року представник Позивача заперечив щодо доводів, наведених в апеляційній скарзі, з підстав, висвітлених у відзиві, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, а оскаржуване рішення змінити в частині стягнення штрафних санкцій. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом та як вбачається з матеріалів справи, між Позивачем та Відповідачем було укладеного договір купівлі-продажу майбутнього врожаю ріпаку.

При цьому, сторонами надано суду два примірники цього Договору, оформлені різними датами і різними номерами. Зокрема, Позивачем надано договір № від 14 червня 2017 року (том 1; а.с. 21-26), а Відповідачем надано договір №21/06 від 21 червня 2017 року (том 1; а.с. 97-99).

Оцінивши умови даних договорів (надалі - Договори), апеляційний господарський суд приходить до висновку, що дані Договори є одним договором, адже вони повністю відповідають своїми умовами один одному. За таких умов, господарський суд оцінює їх як єдиний договір, що має подвійну дату та нумерацію, а саме: №21/06-; дата 21 червня 2017 року - 14 червня 2017 року. При цьому, факт подвійності номерів та дат Договорів, як встановлено судом, був достеменно відомий як Позивачу так і Відповідачу, що вбачається зокрема, з накладної №64 від 10 серпня 2017 року (том 1; а.с. 46), за котрою відбулася єдина поставка по Договорам (що надана суду Позивачем) та в котрій прямо зазначено, як підставу для поставки - Договори.

Суд констатує, що згідно з предметом Договорів, Відповідач зобов'язався поставити Позивачу товар в строки, передбачені в Договорах, а Позивач зобов'язався прийняти товар та сплатити його вартість.

Як вбачається з пункту 1.2 Договорів, Позивач та Відповідач погодили наступну залікову вагу/кількість, та ціну на товар, а також загальну вартість Договору: 300тх435$=130500$; під заліковою вагою/кількістю Позивач та Відповідач розуміють залікову вагу товару, доведеного до якісних характеристик, що передбачені в Договорами.

Відповідно до пункту 1.3 Договорів, Позивач та Відповідач погодили, що ціна товару буде визначатися відповідно до комерційного курсу обміну валют в Філія «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк» на день, що передує дню видачі видаткової накладної.

Згідно пункту 1.3 Договорів: поставка товару здійснюється на умовах DAP у відповідності до ІНКОМТЕРМС 2010; місце поставки є наступний зерновий склад (як відмічено): ПАТ «Жашківський елеватор» (вул. Вокзальна, 1, м. Жашків, Черкаська область); ПрАТ «Вікторійське хлібоприймальне підприємство» (вул. Щорса, 1, м. Городок, Хмельницька область); ТОВ «Каролінський елеватор» (вул. Привокзальна, 1, с. Кароліна, Немирівський район, Вінницька область); за згодою Позивача поставка товару також можлива на умовах EXW у відповідності до ІНКОТЕРМС 2010; місцем поставки на умовах EXW є наступний зерновий склад - ПрАТ «Рамбурс» «Липовецький елеватор».

В силу дії пункту 3.4 Договорів, Позивач зобов'язався здійснити поставку всього об'єму товару у строк до 15 серпня 2017 року.

Відповідно до пункту 4.1 Договорів, оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Відповідача; Позивач зобов'язався оплачувати вартість поставленого товару в наступні строки: 100% вартості товару - протягом 3 (трьох) банківських днів після фактичної поставки та надання документів вказаних в пункті 3.2 Договорів.

Як визначено пунктом 5.3 Договорів, товар вважається переданим Відповідачем за кількістю після підписання видаткової накладної в передбаченому законодавством порядку.

В силу дії пункту 6.2 Договорів: в разі затримки поставки товару у заліковій вазі на строк понад 15 (п'ятнадцять) календарних днів з моменту погодженого пункту 3.3 Договорів, Відповідач зобов'язався сплатити Позивачу штраф у розмірі 10 (десять) % вартості непоставленого товару (що визначається за наступною формулою: ВТ = (ОП -ОП1)*Ц, де: ВТ - вартість непоставленого товару, грн. з ПДВ; ОП - об'єм планової поставки товару у заліковій вазі, зазначеній у пункті 1.2, без врахування відхилення, тон; ОП1 - об'єм фактичної поставки товару у заліковій вазі, тон; Ц - ціна на товар, що обраховується відповідно до пунктів 1.2 та 1.3 Договору на останній робочий день, що передує даті, зазначеній у пункті 3.3 Договору, грн. з ПДВ, але не може бути менше ніж 11 000 грн за одну тону); у разі затримки поставки товару, у заліковій вазі на строк понад 30 (тридцять) календарних днів з моменту погодженого пунктом 3.3 Договорів, Відповідач зобов'язався сплатити Позивачу додатково штраф у розмірі 30% вартості непоставленого товару, що визначається за вищезазначеною формулою та разом з тим, Позивач матиме право на одностороннє припинення дії Договорів.

В силу дії пункту 8.1 Договорів: сторона звільняється від відповідальності за часткове чи повне не виконання зобов'язань за даними Договорами, якщо це не виконання виявилося наслідком дії обставин непереборної сили, вплив яких не залежить від волі сторін; до таких обставин відносяться: війни і воєнні дії будь-якого характеру, блокади, ембарго та інші міжнародні санкції, акти та дії державних органів, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов'язань; пожежі, повені, землетруси, інші стихійні лиха, закриття шляхів сполучення, страйки, епідемії.

Згідно пункту 8.2 Договорів, при таких обставинах (пункт 8.1 Договорів), сторона повинна протягом одного тижня з моменту їх настання будь-якими доступними засобами письмово сповістити про них іншу сторону; несвоєчасне повідомлення про обставини нездоланної сили, позбавляє відповідну сторону права посилатися на них у майбутньому; при припиненні зазначених у пункті 8.1 Договорів обставин, сторона повинна без зволікання письмово сповістити про це іншу сторону; у повідомленні повинен бути зазначений термін, у який передбачається виконати зобов'язання за Договорами.

Відповідно до пункту 7.1 Договорів, Договори набирають чинності з моменту їх підписання і скріплення печатками Позивача та Відповідача, та діють до моменту виконання Позивачем та Відповідачем усіх своїх обов'язків за Договорами.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Приписами частини 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зокрема, частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України: зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу дії статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до пункту 1 статті 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно статті 692 цього ж Кодексу: покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару; договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу; у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

За змістом статті 265 ГК України: за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що за видатковою накладною №64 від 10 серпня 2017 року (том 1; а.с. 46), Відповідачем поставлено, а Позивачем прийнято 59,035 тон товару, загальною вартістю 661 266 грн 14 коп.. Як вказано вище у даній постанові, підставою поставки в даній накладній визначено Договорами.

Позивачем, в свою чергу, платіжним доручення №6482 від 16 серпня 2017 року (том 1; а.с. 48) перераховано на рахунок Відповідача 661 266 грн 14 коп. за поставлений товар.

Як вбачається з матеріалів справи 19 жовтня 2017 року Позивачем направлено на адресу Відповідача вимогу №1 від 15 серпня 2017 року в якій останній вимагав здійснити поставку товару (за Договорами) у кількості 240,96 тон, а також вимогу б/н від 28 вересня 2017 року про сплату штрафу за несвоєчасну поставку товару в розмірі 1 060 224 грн (том 1; а.с. 27-30).

Станом на момент винесення оспорюваного рішення та станом на день винесення постанови в суді апеляційної інстанції, Відповідачем не надано доказів виконання зобов'язань за Договором, а саме поставки недопоставленого товару у кількості 240,96 тон та не вчинено дій щодо сплати визначеного вище штрафу.

Однак, як вбачається зі змісту апеляційної скарги та доданих до неї доказів, як на підставу не виконання зобов'язань за Договором, Відповідач посилається на наявність форс-мажорних обставин.

При цьому, на переконання колегії суду, Відповідачем не обгрунтовано підстави не подання даних доказів суду першої інстанції, адже з матеріалів справи вбачається факт не участі Відповідача в розгляді справи та не отримання ним судових ухвал (що підтверджується матеріалами справи). Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку не існує порушень місцевим господарським судом норм процесу (про котрі в апеляційній скарзі вказує Відповідач), адже суд вчинив усі можливі процесуальні дії, спрямовані на виклик сторони до суду і повідомлення сторони про розгляд справи, адже направляв дані відправлення (судові ухвали) за юридичною адресою Відповідача (за котрою Відповідач отримав від апеляційного господарського суду всі ухвали під час розгляду апеляційної скарги).

Суд констатує, що згідно з висновком комісії про обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення Відповідача від 14 липня 2017 року, затвердженого начальником агропромислового розвитку Погребищенської РДА (том 1; а.с. 107), акту обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Розкопанської сільської ради від 14 липня 2017 року (том 1; а.с. 106) та довідки управління агропромислового розвитку Погребищеньської районної державної адміністрації №55 від 14 липня 2017 року (том 1; а.с. 105), в результаті обстеження комісією, було встановлено, що на полі №24 було знищено та пошкоджено 80% посівів озимого ріпаку на площі 170, 0 га.

Про засвідчення даного факту, Відповідач 21 липня 2017 року звернувся до президента Вінницької Торгово-промислової палати з відповідною заявою (том 1; а.с. 102-103).

За наслідками даного звернення, Відповідачу видано Вінницькою Торгово-промисловою палатою відповідний сертифікат №7703 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 21 липня 2017 року №0-1/21, періодом настання та закінчення форс-мажорних обставин було 13 липня 2017 року.

Приписами статті 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Суд констатує, що в силу дії частини 1 статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами частини 1 статті 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частин 1 та 2 статті 76 ГПК України: належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами частин 1 та 2 статті 79 ГПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, суд ще раз констатує, в силу дії пункту 8.1 Договорів: сторона звільняється від відповідальності за часткове чи повне не виконання зобов'язань за даними Договорами, якщо це не виконання виявилося наслідком дії обставин непереборної сили, вплив яких не залежить від волі сторін; до таких обставин відносяться: війни і воєнні дії будь-якого характеру, блокади, ембарго та інші міжнародні санкції, акти та дії державних органів, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов'язань; пожежі, повені, землетруси, інші стихійні лиха, закриття шляхів сполучення, страйки, епідемії.

Згідно пункту 8.2 Договорів, при таких обставинах (пункт 8.1 Договорів), сторона повинна протягом одного тижня з моменту їх настання будь-якими доступними засобами письмово сповістити про них іншу сторону; несвоєчасне повідомлення про обставини нездоланної сили, позбавляє відповідну сторону права посилатися на них у майбутньому; при припиненні зазначених у пункті 8.1 Договорів обставин, сторона повинна без зволікання письмово сповістити про це іншу сторону; у повідомленні повинен бути зазначений термін, у який передбачається виконати зобов'язання за даними Договорами.

Як вже зазначалося вище в даній судовій постанові, а саме згідно сертифікату №7703 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Вінницької торгово-промислової палати від 01 серпня 2017 року (том 1; а.с. 104), періодом настання та закінчення форм-мажорних обставин було визначено 13 липня 2017 року.

Як встановлено вище, 14 липня 2017 року Відповідачем, за участю представників Розкопанської сільської ради, складено акт (том 1; а.с. 106) на підтвердження факту знищення врожаю, в тому числі на 170 га - врожаю ріпаку в межах 80%. За вказаним актом датою настання буревію (котрий є форс-мажором) також визначено 13 липня 2017 року.

Відтак, якщо визначити форс-мажор з моменту настання самої події, то з урахуванням приписів пункту 8.2 Договору, семиденний термін направлення Відповідачем повідомлення про форс-мажор Позивачу закінчився 20 липня 2017 року.

Суд констатує, що Відповідачем, на підтвердження повідомлення Позивача (том 1; а.с. 100) про настання форс-мажорних обставин, надано повідомлення про вручення поштового відправлення №710 (том 1; а.с. 101), з якого вбачається, що дане поштове відправлення було направлено Позивачу з порушенням вищевказаного строку (тобто з пропуском встановленого Договором терміну).

Проте суд констатує, що даний лист та поштове відправлення не можуть бути прийняті, як належні і допустимі докази повідомлення Позивача про форс-мажор, оскільки: Відповідачем до листа додано лише повідомлення про вручення поштового відправлення, з котрого взагалі не вбачається, що направлялося за ним (неможливо встановити факт направлення саме листа від 20 липня 2017 року Відповідачу за поштовим відправленням №710); в листі від 20 липня 2017 року вказується про настання подій (дощі та градобій), котрий може вважатися форс-мажором, лише після отримання сертифікату (тобто на момент його датування, підтвердження форс-мажору не існувало).

В той же час, якщо визначити настання форс-мажору за Договорами з моменту видачі сертифікату №7703 (01 серпня 2017 року), то суд констатує повну відсутність будь-яких доказів повідомлення Відповідачем Позивача про видачу (отримання) даного сертифікату з моменту його отримання, що також вказує на відсутність підстав для застосування пункту 8.1 Договорів.

З огляду на все викладене вище, посилання Відповідача на настання форс-мажорних обставин без повідомлення про них у встановлений в Договорі термін, за приписами пункту 8.2 Договорів позбавляє Відповідача права посилатися на них, як на підставу застосування пункту 8.1 Договорів, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє дані доводи.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм частини 1 статті 230 ГК України: штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивачем нараховано 265 056 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів та 759 168 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних, що фактично є подвійною відповідальністю за порушення зобов'язання, оскільки Відповідачем прострочено зобов'язання на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов'язання на строк понад 15 календарних днів.

Відтак, одночасне стягнення штрафу за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів та за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів, є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язання, що не узгоджується з приписами статті61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення .

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 265 056 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 15 календарних днів.

Водночас, суд апеляційної інстанції констатує факт не оскарження судового рішення місцевого господарського суду в цій частині. Відтак, Рівненський апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване судове рішення в цій частині.

Що ж до вимоги Позивача стягнення з Відповідача 759 168 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Перевіривши правильність обрахунку штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів в розмірі 759 168 грн, в розрізі з умовами Договорів та вищеописаними обставинами щодо не виконання Договорів в частині поставки ріпаку в кількості 240, 965 тонн, суд погоджується з вірністю його обрахунку та під ставністю даної позовної вимоги.

Водночас, в силу дії частини 1 статті 269 ГПК України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд констатує, що в силу дії частини 3 статті 551 ЦК України: розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду (відповідно до свого внутрішнього переконання).

Разом з тим, суд констатує, що на відміну від ГПК України (в редакції до 14 грудня 2017 року включно) в ГПК України (в редакції з 15 грудня 2017 року) не визначено можливість вчинення вищевказаної дії як процесуальної (як то було визначено частиною 3 статті 83 ГПК України до 14 грудня 2017 року).

В той же час, суд констатує наявність у чинному законодавстві, на момент прийняття постанови, як статті 551 ЦК України так і статті 233 ГК України, котрі надають суду таке право.

При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що застосування норм ГК України можливе лише в господарському судочинстві.

Відтак, суд приходить до висновку щодо наявності у нього права скористатися нормами матеріального права щодо зменшення суми штрафних санкцій, за наявності умов, що передбачені чинним законодавством, проте дане право використовується судом, як не процесуальне.

Відтак, суд констатує, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначність прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідність розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи видаткової накладної №64 від 10 серпня 2017 року, Відповідачем поставлено, а Позивачем прийнято 59,035 тон товару, загальною вартістю 661 266 грн 14 коп. (том 1; а.с. 46), а заявлено до стягнення 759 168 грн штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів (з урахуванням вищеописаної відмови в задоволенні іншого штрафу в розмірі 265 056 грн).

Відтак, суд констатує не співмірність заявлених вимог, в порівнянні з коштами, сплаченими за поставку товару за Договорами, адже у випадку задоволення даної суми, по суті вийде ситуація, в якій Відповідач не лише поставив безкоштовно товар на суму 661 266 грн 14 коп., але й залишився винним Позивачу. Дане суд враховує при прийняття рішення щодо скористання частиною 1 статті 233 ГК України.

Крім того, приймаючи відповідне рішення, апеляційний господарський суд враховує факт реального виникнення форс-мажорних обставин у Відповідача, що підтвердженні належними і допустимими доказами (том 1; а.с. 102-108), проте не взяті судом до уваги в якості доказу для застосування пункту 8.1 Договорів, виключно з огляду на відсутність належних і допустимих доказів повідомлення Позивача про виникнення даних обставин.

З урахуванням всього вищевказаного в даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу), що підлягають стягненню з Відповідача, а тому зменшує їх до 25 відсотків.

Враховуючи вищевикладене, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині стягнення штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 189 792 грн.

З огляду на вказане вище, Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє Позивачу в задоволенні позову в частині стягнення штрафу за затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів у розмірі 569 376 грн.

При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що змінює оспорюване судове рішення, на підставі частини 4 статті 277 ГПК України.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, апеляційний господарський суд покладає на Позивача та Відповідача пропорційно, відповідно до розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну товариства з обмеженою відповідальністю "Погребищенське" на рішення господарського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року в справі №902/1054/17 - задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року в справі №902/1054/17 - змінити, виклавши пункти 2 та 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» (вул. Б.Хмельницького, 3, м. Погребище, Вінницька область, 22200; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» (вул. Б.Хмельницького, 43, с.Крупець, Славутський район, Хмельницька область, 30068; ) 189 792 (сто вісімдесят дев'ять тисяч сімсот дев'яносто дві) грн 00 коп. - штрафу за затримку поставки Товару на строк понад 30 календарних днів та 2 846 (дві тисячі вісімсот сорок шість) грн 88 коп. витрат зі сплати судового збору.

3. В позові в частині стягнення 569 376 грн 00 коп. штрафу за затримку поставки Товару на строк понад 30 календарних днів та 265 056 грн 00 коп. штрафу за затримку поставки Товару на строк понад 15 календарних днів - відмовити."

3. В решті рішення господарського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року в справі №902/1054/17 залишити без змін.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» (вул. Б.Хмельницького, 43, с. Крупець, Славутський район, Хмельницька область, 30068; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» (вул. Б.Хмельницького, 3, м. Погребище, Вінницька область, 22200; ) 12 811 (дванадцять тисяч вісімсот одинадцять) грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду Вінницької області видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

8. Справу №902/1054/17 повернути до господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2018 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.