ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Справа № 922/4445/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників сторін:

позивача - Єфіменко М.Ю. (посвідчення адвоката №3922, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №3922 від 18.05.2011 року, ордер серії ХВ №000046 від 15.06.2018 року);

відповідача - Шаповалова В.М. (довіреність №2 від 05.05.2018 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Слав АБЗ" (вх.№650Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2018 року (суддя Ю.В. Светлічний, повне рішення складено 26.02.2018 року) у справі №922/4445/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слав АБЗ", м.Слов'янськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амкіф", м. Харків

про стягнення 153709,11 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Слав АБЗ" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Амкіф", в якій позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 152302,92 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1406,19 грн. Крім того, позивач спросить стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.02.2018 року у справі №922/4445/17 (суддя Ю.В. Светлічний) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2018 року у справі №922/4445/17 повністю та ухвалити нове рішення. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем виникли деліктні правовідносини, за якими відповідач набув спірні грошові кошти за відсутності для цього правових підстав, а відтак в силу статті 1212 ЦК України, відповідач є особою, яка набула майно без достатньої правової підстави.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2018 року по справі №922/4445/17. Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Попереджено сторони, що апеляційна скарга ,буде розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

01.06.2018 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги в судовому засідання за його участю. (вх.№4150) та (вх.№4420 від 11.06.2018 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.06.2018 року, у зв'язку з відпусткою судді Россолова В.В., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Гетьман Р.А., суддя Терещенко О.І.

Ухвалою суду від 04.06.2018 року задоволено клопотання позивача про розгляд апеляційної скарги в судовому засідання з (викликом) учасників справи та призначено справу до розгляду на 18.06.2018 року.

Представником позивача надано письмові пояснення (вх.№4678 від 18.06.2018 року).

В судовому засіданні 18.06.2018 року представник позивача підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Представник відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Слав АБЗ" в обґрунтування позову зазначає, що 28.11.2017 року помилково здійснило оплату в сумі 152 302,92 грн. на поточний рахунок відповідача: ТОВ "АМКІФ", згідно платіжного доручення №1484 від 28.11.2017 року. Призначенням платежу згідно платіжного документу помилково вказана попередня оплата за профнастил, згідно рахунку №1390 від 27.11.2017р., договору №17/2711-02 від 27.11.2017р., в т.ч. ПДВ 25383,82 грн.

Однак, позивач зазначає, що вказаний у платіжному дорученні договір між позивачем та відповідачем не укладався, проект договору для його укладення рахунок, на який є посилання у платіжному документі на адресу позивача не надходив, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладання договору ані в усній ані в письмовій формі щодо строків, якості товару та гарантійних термінів.

Позивач у позові вказує, що звертався до відповідача з проханням, повернути грошові кошти, а саме листами, що направлені 30.11.2017 на електронну адресу відповідачів вих. №327 від 30.11.2017р. про повернення коштів. Оригінал зазначеного листа був надісланий на юридичну адресу відповідача 04.12.2017 року (номер експрес-накладної нової пошти 2562), та доставлений кур'єром Нової пошти 05.12.2017 року. Проте відповіді від відповідача отримано не було.

12.12.2017р. через відділення Нової пошти на адресу відповідача позивачем направлено вимогу про повернення грошових коштів №348 від 11.12.2017р. Відповідач вимогу отримав, про що свідчить відмітка на повернутому екземплярі. Проте позивач зазначає, що помилково перераховані коштів відповідачем не повернуті.

Отже, на думку позивача між позивачем та відповідачем склалися деліктні правовідносини (без договірні), за якими відповідач набув спірні грошові кошти за відсутності для цього правових підстав, тобто відповідно ст. 1212 ЦК України є особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 152302,92 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1406,19 грн., що нараховані згідно ст. 536 ЦК України та розмір процентів встановлено позивачем згідно ст. 1048 ЦК України, ст. 198, ч. 6 ст. 231 ГК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що між сторонами виникли договірні відносини, а тому посилання позивача на статтю 1212 ЦК України як на підставу позовних вимог, є помилковим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Твердження позивача щодо помилковості сплати рахунку №1390 від 27.11.2017р. та ненадходження цього рахунку на адресу позивача й відсутність господарських відносин між сторонами спростовуються з огляду на наступне.

Місцевим судом встановлено, що 27 листопада 2017 р. позивачем було зроблено замовлення відповідачу щодо поставки товару, а саме Профнастил Н-57, у кількості 816,2 кв.м. на загальну суму: 152 302,92 грн.

27 листопада 2017 р. відповідачем було сформовано замовлення позивача та виставлено рахунок на оплату №1390 від 27 листопада 2017 р. (копія міститься у матеріалах справи а.с.36) та підписаний з боку відповідача договір поставки №17/2711-02 від 27 листопада 2017 р., які були направлені на електронну адресу позивача: logistics.td@gmail.соm (роздруківка sсrееnshot а.с.41).

Вказаний рахунок на оплату містить асортимент, кількість, ціну, спосіб та порядок поставки товару.

28 листопада 2017 р. позивачем було здійснено оплату рахунку №1390 від 27.11.2017 р. на загальну суму 152 302,92 грн., що підтверджує й сам позивач у позовній заяві, як доказ надавши до позову копію платіжного доручення №1484 від 28 листопада 2017 р.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з наданого платіжного доручення вбачається, що воно містить відомості, які позивач міг дізнатись лише отримавши рахунок на оплату №1390 від 27 листопада 2017 р., який був направлений йому відповідачем, а саме: сума рахунку та сума в платіжному дорученні є ідентичними - 152302,92 грн.; платіжне доручення містить номер та дату на оплату зазначеного вище рахунку; в платіжному дорученні є посилання на дату та номер договору, що був направлений відповідачу та відомості, які містяться в рахунку на оплату; вірно вказані банківські реквізити Відповідача.

Зазначене свідчить про отримання позивачем рахунку на оплату №1390 від 27 листопада 2017 р. та спростовує його твердження про протилежне, оскільки неможливо здійснити платіж за вірними реквізитами, вказавши при цьому в платіжному дорученні номер рахунку та точну суму.

Відповідно до ч.1 ст. 641 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна з сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка ії зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

З огляду на те, що рахунок на оплату містив асортимент, кількість, ціну, спосіб та порядок поставки товару, можна стверджувати, що він містив істотні умови договору поставки.

Направлення рахунку на оплату №1390 від 27 листопада 2017 р., яке було зроблено відповідачем та його отримання позивачем за своєю правовою природою є офертою в розумінні ст. 641 ЦК України.

Положеннями ст. 642 ЦК України унормовано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлене законом (ч.2 ст. 642 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладання договору поставки. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

За таких обставин. колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що зі змісту спірних правовідносин які виникли між сторонами та з урахуванням положень чинного законодавства України вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли господарські відносини з поставки товару, шляхом укладення договору в спрощений спосіб.

Згідно ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк поставки товару у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Свої зобов'язання за спірними правовідносинами щодо оплати товару позивач виконав, сплатив грошові кошти згідно виставленого рахунку.

В свою чергу відповідач виконав свій обов'язок - виготовив та поставив товар, згідно рахунку. Відповідно до виставленого рахунку, який одночасно й встановлює умови поставки, визначається, що товар відпускається за фактом оплати (що було здійснено позивачем) - самовивозом.

Тобто, позивач за умовами вказаними у рахунку повинен отримати товар у відповідача.

Однак, всупереч положенням ст. ст. 689, 712 ЦК України, позивач не отримав замовлений товар, проте не позбавлений такої можливості, оскільки товар весь цей час знаходиться на складі відповідача, про що останній зазначає у відзиві на позов.

Беручи до уваги вищенаведене, фактичні обставини та норми чинного законодавства України у своїй сукупності свідчать, що між сторонами існують господарські зобов'язання, які є діючими, нерозірваними та не припиненими.

Безпідставними є доводи апелянта, що договір та рахунок, які були направлені ТОВ "Слав АБЗ", не містили електронного цифрового підпису, а тому не можуть вважатися оригіналами електронного документу, відтак не повинні прийматися до уваги. Як вже зазначалось, позивачем було сплачено грошові кошти згідно платіжного доручення, та у призначенні платежу вказано відомості, зазначені в спірному рахунку.

У виставленому рахунку, який одночасно й встановлює умови поставки, зазначено, що його сплата означає погодження з умовами поставки товарів.

Наведене свідчить про прийняттям самим позивачем даного рахунку, та сплату коштів згідно рахунку на виконання домовленостей між сторонами.

Крім того, колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта, що перемовини щодо товару велися з іншим підприємством, а саме з ТОВ «Баварія Профіль». Жодних доказів на підтвердження даного факту позивачем не надано, а оплата була здійснена на реквізити саме відповідача.

Також є помилковими посилання апелянта на те, що правовідносини між сторонами є деліктними, на помилковість здійснення платежу та на те, що між сторонами не виникли господарські зобов'язання.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач посилається на ст. 1212 ЦК України. Однак застосування вказаної норми до спірних правовідносин є помилковим.

За змістом положень ст. 1212 ЦК України вбачається, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав, якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами, було укладено договір поставки у спрощений спосіб, спірні кошти сплачено позивачем на виконання умов цього договору, який недійсним не визнано, не припинено, не розірвано, то такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути стягнуто відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, як безпідставно набуті.

Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду України від 07.06.2017 р. по справі № 923/1233/15.

Схожі правові позиції щодо помилковості застосування до вказаних спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України зазначаються у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі №6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року; у постанові від 23 березня 2016 р. у справі №6-2978цс15, у постанові від 25 лютого 2015 р. у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 р. у справі № 3-5гс15, від 22.01.2013р. у справі №5006/18/13/2012, від 24.09.2014 р.; у справі № 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 02 липня 2012 року у справі № 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 р. у справі № 910/10308/15

Колегія суддів, з урахуванням меж перегляду апеляційної скарги, зазначає, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами, поясненнями представника відповідача, наданими в судовому засіданні та зводяться до переоцінки обставин, викладених в рішенні суду.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2018 року у справі №922/4445/17 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Слав АБЗ" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2018 року у справі №922/4445/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду в порядку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України, через Харківський апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 21.06.2018 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Терещенко О.І.