ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.06.2018

Справа № 920/109/18

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі:

судді Заєць С.В.,

секретаря судового засідання Гордієнко Ж.М.

розглянувши матеріали справи № 920/109/18

за позовом:                    Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001),

до відповідача:          Липоводолинського районного міжгосподарського комбінату по наданню комунальних послуг сільському населенню “Райсількомунгосп” (вул. Русанівська, буд. 3, смт. Липова Долина, Сумська область, 42500),

про стягнення 906700 грн. 18 коп.,

За участю представників сторін:

від позивача – не з’явився,

від відповідача – не з’явився.

ВСТАНОВИВ:

16.02.2018 позивач звернувся до суду з позовною заявою № 14/4-134, б/д (вх. № 382 від 16.02.2018), в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 906700,18 грн. заборгованості, з них: борг у сумі 461957,48 грн., пеню в сумі 63688,20 грн., 3 % річних в сумі 36291,25 грн., інфляційні втрати в сумі 344763,25 грн., нарахованих за неналежне виконання грошового зобов’язання на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 13/2404-БО-29 від 01.09.2015.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 20.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву б/н від 15.03.2018 відповідач визнає суму основного боргу у розмірі 461957,48 грн. та просить суд задовольнити заявлений у справі позов у частині стягнення основної суми боргу у розмірі 461957,48 грн., а розмір стягнутої неустойки зменшити до 1 грн. та розстрочити виконання судового рішення на 10 місяців, посилаючись на те, що борг виник по причині важкого фінансового стану, оскільки у 2014 році, місцева районна державна адміністрація несвоєчасно затвердила нові тарифи на послуги по опаленню об'єктів соціальної інфраструктури, і тому плата з бюджету за опалювальний сезон 2014 -2015 років була меншою від плати за спожитий природний газ, заробітну плату працівників, податки та інші витрати відповідача.

Позивач у відповіді на відзив б/н, б/д (вх. № 3040 від 17.04.2018) зазначає, що категорично не погоджується з позицією відповідача щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки підписуючи уповноваженими особами договір купівлі-продажу природного газу та відповідно в подальшому скріплюючи його печатками підприємства, відповідач чітко розумів всю юридичну відповідальністю за невиконання або неналежне виконання умов договору. В зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання відповідно до умов Договору та неповністю розрахувався за поставлений природний газ, позивач правомірно нарахував пеню та штраф у зазначених у позовній заяві розмірах. Також позивач звертає увагу суду, що підприємство позивача забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як державне підприємство є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Позивач для безперервного постачання газу споживачам, повинна постійно проводити розрахунки за отриманий газ з іноземними постачальниками природного газу, що нерозривно пов'язано з оплатою вартості газу вітчизняними споживачами на користь позивача.

Щодо розстрочки виконання рішення, позивач у своєму відзиві зазначає, що підставою для розстрочки виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Посилання відповідача на незадовільний фінансовий стан, за змістом ГПК України, не може вважатися обставиною, що може слугувати підставою для відстрочки виконання рішення, оскільки пункт 9 частини третьої статті 129 Конституції України передбачає, що обов'язковість судових рішень не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів. Тому на підставі викладеного позивач просить суд відмовити в заяві про розстрочку виконання рішення.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 21.05.2018 закрито підготовче провадження у справі № 920/109/18 та призначено зазначену справу до судового розгляду по суті на 12.06.2018 о 10 год. 30 хв.

12.06.2018 розгляд справи № 920/109/18 не відбувся, в зв’язку з перебуванням судді Заєць С.В. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 15.06.2018 розгляд справи призначено на 10 год. 00 хв. 20 червня 2018.

В судове засідання представники сторін не з’явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Представник відповідача подав суду письмове клопотання, в якому просить суд завершити розгляд справи за відсутності представника відповідача та при прийнятті рішення зменшити розмір неустойки у зв’язку з важким фінансовим станом відповідача.

Згідно ст. 114 Господарського процесуального кодексу України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи час, наданий сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов’язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши подані докази, суд приходить до висновку про задоволення позову, враховуючи наступне:

01 вересня 2015 року між Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” та Липоводолинським районним міжгосподарським комбінатом по наданню комунальних послуг сільському населенню «Райсількомунгосп» був укладений договір № 13/2404-БО-29 купівлі-продажу природного газу (далі – договір), відповідно до умов якого позивач зобов’язувався передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України “Про засади функціонування ринку природного газу”, а відповідач, в свою чергу, зобов’язувався приймати і оплачувати газ на умовах цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Згідно пункту 2.1 договору, позивач передає відповідачу з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ обсягом до 263,0 тис. куб. м.

Згідно пункту 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Зі змісту пункту 5.2 договору вбачається, що ціна за 1000 куб. м. газу становить 3509,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу – 3884,78 грн., крім того ПДВ - 20% - 776,96 грн., а всього з ПДВ 4661,74 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 10.07.2013 сторонами було підписано додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу природного газу № 13/2404-БО-29 від 28.12.2012, якою викладають пункти 5.2 і 5.5 статті 5 «Ціна позову» у наступній редакції: ціна за 1000 куб. м. газу становить 3459,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу – 3823,78 грн., крім того ПДВ - 20% - 764,76 грн., а всього з ПДВ 4588,54 грн.

Пунктом 6.1 договору визначено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Судом встановлено, що на виконання умов договору, позивач у період з січня-грудня 2013 року передав відповідачу природний газ в обсязі 187.688 тис. куб. м. на загальну суму 870395,00 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, підписаними сторонами без будь-яких зауважень та заперечень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним договірні зобов’язання виконані в повному обсязі, однак відповідач свого обов’язку щодо оплати за отриманий природний газ у строк визначений договором не виконав, чим порушив умови господарського зобов’язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору, що спричинило виникнення заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 461957,48 грн.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов’язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов’язок суб’єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов’язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов’язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно вимог статті 509 Цивільного кодексу України, зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов’язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Зобов’язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Пунктом 1 частини першої статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт отримання відповідачем від позивача природного газу підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями актів приймання-передачі природного газу за період з січня по грудень 2013 року, проте в порушення умов укладеного договору та вимог ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України відповідач не виконав передбачені договором зобов’язання щодо своєчасного та в повному обсязі оплати отриманого газу, у зв’язку з чим його заборгованість перед позивачем складає 461957,48 грн., тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 461957,48 грн. заборгованості за отриманий природний газ суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з поданим розрахунком, позивач заявив до стягнення з відповідача на його користь інфляційні втрати в сумі 344763,25 грн. за періоди: з 03.2013 по 12.2013, з 04.2013 по 12.2013, з 05.2013 по 12.2013, з 01.2014 по 07.2015, з 05.2013 по 07.2015, з 11.2013 по 07.2015, з 12.2013 по 07.2015, з 01.2014 по 07.2015 та 3 % річних в сумі 36291,25 грн. за періоди з 14.02.2013 по 26.12.2013, з 14.03.2013 по 15.01.2014, з 14.04.2013 по 01.09.2015, з 14.05.2013 по 01.09.2015, з 14.11.2013 по 01.09.2015, з 14.12.2013 по 01.09.2015, з 14.04.2014 по 01.09.2015.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача:

-          інфляційних втрат в сумі 344763,25 грн. за періоди: з 03.2013 по 12.2013, з 04.2013 по 12.2013, з 05.2013 по 12.2013, з 01.2014 по 07.2015, з 05.2013 по 07.2015, з 11.2013 по 07.2015, з 12.2013 по 07.2015, з 01.2014 по 07.2015;

-           3 % річних в сумі 36291,25 грн. за періоди з 14.02.2013 по 26.12.2013, з 14.03.2013 по 15.01.2014, з 14.04.2013 по 01.09.2015, з 14.05.2013 по 01.09.2015, з 14.11.2013 по 01.09.2015, з 14.12.2013 по 01.09.2015, з 14.04.2014 по 01.09.2015 є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення пені позивач зазначає, що пунктом 7.2 договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов договору складає 63688,20 грн. за період з 14.02.2013 по 13.08.2013, з14.03.2013 по 13.09.2013, з т14.04.2013 по 13.10.2013, з 14.05.2013 по 13.11.2013, з 14.11.2013 по 13.05.2014, з 14.12.2013 по 13.06.2014, з 14.01.2014 по 13.07.2014.

Відповідач обґрунтованих заперечень проти нарахованої суми штрафних санкцій не надав, контррозрахунок відсутній у матеріалах справи.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені, передбаченої діючим законодавством та умовами договору, позивачем нарахована в межах визначених ст. 232 Господарського кодексу України строку, відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 63688,20 грн. є правомірними та обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано клопотання про зменшення неустойки до 1 грн.

Розглянувши зазначене клопотання суд не вбачає правових підстав для його задоволення враховуючи наступне:

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірна великі порівняно із збитками, кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Крім того, суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлені імперативні вимоги, які суд повинен виконати у разі застосування вказаної норми, а саме об'єктивно оцінити три складові:

ступінь виконання зобов'язання боржником;

майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні;

не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Також ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, встановлено, що обов'язок суду дослідити «не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином у відповідності до умов договору та вимог законодавства інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 617 Цивільного кодексу України не вважається підставою для звільнення від відповідальності, зокрема недодержання своїх обов'язків боржником, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідач не наводить жодних поважних причин, які б були підставою для зменшення пені.

Статті 551 ЦК України та 233 ГК України зазначають, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції великі порівняно із збитками кредитора та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд має право зменшити розмір неустойки. Якщо суд, зменшуючи пеню, дійшов до висновку про необхідність застосування статті 551 ЦК України, то в даному випадку повинен дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. По-друге, відповідно до ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В момент підписання договору купівлі-продажу відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору.

Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як державне підприємство є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, оскільки є єдиним підприємством, яке здійснює закупівлі імпортного газу та поставки його вітчизняним споживачам, і розрахунки з постачальниками має здійснювати в іноземній валюті, що в умовах значних інфляційних процесів в державі значно ускладнює здійснення розрахунків. Внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-40% річних. Єдиним джерелом часткової компенсації понесених НАК «Нафтогаз України» втрат є стягнення з боржників пені у розмірі передбаченої умовами договору.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що нарахована позивачем пеня за неналежне виконання умов договору в сумі 63688,20 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо розстрочки виконання рішення суд зазначає наступне:

Підставою для розстрочки виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Свою заяву відповідач обґрунтовує скрутним фінансовим станом підприємства та відсутністю коштів, необхідних для погашення заборгованості.

Проте, посилання на незадовільний фінансовий стан, за змістом ГПК України, не може вважатися обставиною, що може слугувати підставою для відстрочки виконання рішення, оскільки пункт 9 частини третьої статті 129 Конституції України передбачає, що обов'язковість судових рішень не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка/відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. І ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання розстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Сам по собі факт відсутності у боржника грошових коштів, який не доведений відповідачем, не може свідчити про неможливість виконання рішення суду з огляду на існування інших, крім звернення стягнення на грошові кошти, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» способів виконання Рішення суду.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача про розстрочку виконання рішення на 10 місяців.

В свою чергу відповідач зазначає, що Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як державне підприємство є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Позивач для безперервного постачання газу споживачам, повинен постійно проводити розрахунки за отриманий газ з іноземними постачальниками природного газу, що нерозривно _ пов'язано з оплатою вартості газу вітчизняними споживачами на її користь.

Несплата боргів перед іноземними постачальниками газу може потягнути за собою взагалі зупинення постачання природного газу на територію України, що майже і сталося 1 січня 2006 року, відбулось 1 січня 2009 року та 16 червня 2014 року.

Внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ Позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на все вищевикладене позовні вимоги позивача у даній справі підлягають задоволенню у повному обсязі.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 13601,00 грн. покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 185, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Липоводолинського районного міжгосподарського комбінату по наданню комунальних послуг сільському населенню «Райсількомунгосп» (вул. Русанівська, 3, смт. Липова Долина, Сумська область, 42500, ідентифікаційний код 05400170) на користь Публічного акціонерного товариства “ Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (вул. Б.Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 20077720) основний борг в сумі 461957,48 грн., 3 % річних в сумі 36291,25 грн., інфляційні втрати в сумі 344763,25 грн., пеню в сумі 63688,20 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 13601,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20 червня 2018 року.

Суддя                                                                       С.В. Заєць