ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2018 р. Справа № 920/1072/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі судового засідання Шило А.М.

за участю представників сторін:

прокурора - Ногіна О.М. (посвідчення №032167 від 11.02.2015 року);

позивача - не з'явився;

першого відповідача - Бересток Б.П. (посвідчення №006001 від 01.03.2017 року, довіреність №42/03.02.02-17 від 05.01.2018 року);

другого відповідача - Неговєлов А.В. (посвідчення адвоката НОМЕР_1 від 20.10.2015 року, ордер б/н від 11.01.2018 року);

розглянувши відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Заступника прокурора Сумської області (вх.№868С/1-43) на рішення господарського суду Сумської області від 21.03.2018 року (суддя Н.О. Спиридонова, повне рішення складено 04.04.2018 року) у справі №920/1072/17

за позовом Заступника керівника Сумської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі позивача - Головного управління Держгеокадастру у Сумській області,

до відповідачів - 1) Сумської міської ради, м. Суми,

2) Фізичної особи-підприємця Кравченка Юрія Анатолійовича, м. Суми,

про визнання недійсним договору, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року Сумська місцева прокуратура звернулась до господарського суду Сумської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання недійсним договору від 02.02.2015 № 001/15 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди в м. Суми, укладеного між Сумською міською радою та фізичною особою-підприємцем Кравченко Ю.А. Крім цього прокуратура просила визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради № 3799-МР від 26.11.2014 "Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності" в частині передачі фізичній особі-підприємцю Кравченку Ю.А. у користування земельної ділянки в м. Суми по вул. Чернігівська, біля буд. 12, площею 0,0056 га та зобов'язати фізичну особу-підприємця Кравченка Ю.А. повернути територіальній громаді міста Суми в особі Сумської міської ради земельну ділянку площею 0,0056 га вартістю 39977,84 грн., що знаходиться в м. Суми, вул. Чернігівська, біля буд. 12. Також прокуратура просила суд стягнути з відповідачів судові витрати, пов'язані з розглядом справи у розмірі 4800 грн. на користь прокуратури Сумської області.

Рішенням господарського суду Сумської області від 21.03.2018 року (суддя Н.О. Спиридонова) у справі №920/1072/17 в задоволенні позову відмовлено.

Заступник прокурора Сумської області з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 21.03.2018 року у справі №920/1072/17 та прийняти нове, яким позов прокурора задовольнити повністю. Судові витрати просить покласти на відповідачів.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що спірне рішення Сумської міської ради щодо передачі земельної ділянки ФОП Кравченко Ю.А. прийнято за відсутності відповідних правових підстав та з порушенням норм цивільного та земельного законодавства. Оскільки наслідком прийняття зазначеного рішення стало надання відповідачу земельної ділянки у строкове платне користування без дотримання встановленої процедури та підстав, тому і спірний договір від 02.02.2015 №001/15 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди в м. Суми також суперечить нормам цивільного та земельного законодавства.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Сумської області на рішення господарського суду Сумської області від 21.03.2018 року у справі №920/1072/17. Встановлено строк позивачу та відповідачам для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачі надіслали відзиви на апеляційну скаргу (вх.3928 від 24.05.2018 року та вх.№3931 від 25.05.2018 року), в яких просять залишити апеляційну скаргу заступника прокурора без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 призначено справу до розгляду на 13.06.2018 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.06.2018 року, у зв'язку з відпусткою судді Россолова В.В., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Терещенко О.І., суддя Гетьман Р.А.

Позивач свого повноважного представника в судове засідання не направив, в письмових поясненнях, надісланих до суду (вх.№4316 від 06.06.2018 року), просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 21.03.2018 року у справі №920/1072/17 та прийняти нове, яким позов прокурора задовольнити повністю.

Крім того, позивач надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні прокурор просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов прокурора задовольнити повністю.

Відповідачі просять в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 липня 2010 року між першим та другим відповідачами було укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться в м. Суми по вулиці Чернігівській, 12, площею 0,0046 га. На зазначеній земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля - міні-магазин. З цільовим призначенням - землі комерційного використання. Зазначений договір був укладений терміном до 24 лютого 2015 року.

В подальшому вищевказаний договір оренди земельної ділянки був продовжений шляхом укладення 25 березня 2015 року нового договору оренди земельної ділянки, яка знаходиться в м. Суми по Чернігівській, 12, площею 0,0046 га. Строк дії договору до 25.02.2020 року.

Першим відповідачем 26.11.2014 було прийнято рішення № 3799-МР про надання у користування другому відповідачу земельної ділянки, яка знаходиться в м. Суми по вулиці Чернігівській, біля будинку 12 площею 0,0056 га на праві особистого строкового сервітуту під розміщені тимчасової пересувної споруди для провадження підприємницької діяльності, а саме, розміщення літнього майданчику біля міні-магазину.

На виконання вказаного рішення між першим та другим відповідачами 02.02.2015 року було укладено договір № 001/15 про встановлення особистого строкового сервітуту строком на 5 років до 02.02.2020.

Відповідно до пункту 1.1 договору, предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений на території м. Суми, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда (літній майданчик) площею 56 кв. м.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що об'єктом особистого строкового сервітуту є територія (об'єкт благоустрою) в м. Суми вул. Чернігівська біля буд. 12, площею 56 кв. м., розміщення та межі якої зазначено в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка є невід'ємним додатком до договору.

Прокурор у своєму позові просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради № 3799-МР від 26.11.2014 "Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності" в частині передачі фізичній особі-підприємцю Кравченку Ю.А. у користування земельної ділянки в м. Суми по вул. Чернігівська, біля буд. 12, площею 0,0056 га.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість та безпідставність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських селищних, міських рад у сфері земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з пунктами 34, 35 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин.

Чинне законодавство не містить обов'язку виключної передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності, а передбачає також інші способи землекористування.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 916/187/15-г та в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16.

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що оспорюване рішення Сумської міської ради № 3799-МР від 26.11.2014 "Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту під розміщенням тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності" в частині передачі фізичній особі-підприємцю Кравченку Ю.А. у користування земельної ділянки в м. Суми по вулиці Чернігівській біля будинку 12 площею 0,0056 га, вичерпало свою дію фактом його реалізації, відтак, визнання недійсним та скасування вищезгаданого рішення не є засобом поновлення інтересів держави.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Сумської міської ради № 3799-МР від 26.11.2014 "Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності" в частині передачі фізичній особі-підприємцю Кравченку Ю.А. у користування земельної ділянки в м. Суми по вул. Чернігівська, біля буд. 12, площею 0,0056 га.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору від 02.02.2015 №001/15 про встановлення особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасової споруди в м. Суми колегія суддів встановила наступне.

Зміст права земельного сервітуту унормований статтею 98 Земельного кодексу України. Зазначеною нормою передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Види права земельного сервітуту обумовлено статтею 99 Земельного кодексу України.

Згідно статті 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже, у частині другій статті 100 Земельного кодексу України, право вимоги земельного сервітуту у формі особистого сервітуту належить не лише власникам (володільцям) земельних ділянок, але - і іншим особам. При цьому, такий особистий сервітут встановлюється договором.

Статтею 401 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до статті 402 цього ж Кодексу, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Статтею 403 Цивільного кодексу України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо (частина перша статті 404 Цивільного кодексу України).

З правового аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим судом, на момент укладення спірного договору другий відповідач є орендарем суміжної земельної ділянки площею 0,0046 га по вул. Чернігівська, 12 в м. Суми відповідно договору оренди земельної ділянки від 27.07.2010, дію якого продовжено шляхом укладення нового договору оренди земельної ділянки від 25.03.2015, відповідно до якого об'єктом особистого строкового сервітуту є територія (об'єкт благоустрою) в м. Суми вул. Чернігівська біля буд. 12, площею 0,0056 га.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що другий відповідач як орендар суміжної земельної ділянки має право на укладення оспорюваного прокурором договору від 02.02.2015 №001/15 про встановлення особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасової споруди в м. Суми, і він відповідно не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом, оскільки на суміжній земельній ділянці площею 0,0046 га по вул. Чернігівська, 12 в м. Суми розміщено нежитлову споруду - міні-магазин для здійснення підприємницької діяльності, а на земельній ділянці площею 0,0056 га, на яку встановлено особистий строковий сервітут, розміщено літній майданчик.

Як вірно вказано місцевим судом, в даному випадку ні прокурором, ні позивачем у поданих ними до суду позовній заяві та письмових запереченнях і поясненнях не зазначено жодним чином, що другий відповідач є орендарем суміжної земельної ділянки в м. Суми по вулиці Чернігівській, 12 площею 0,0046 га згідно договору оренди земельної ділянки від 27.07.2010, дію якого продовжено шляхом укладення нового договору оренди земельної ділянки від 25.03.2015.

Водночас, в апеляційній скарзі прокурор також не надає оцінки вказаній обставині та не бере її до уваги при оскарженні рішення суду.

Разом з тим, судом правомірно встановлено, що земельна ділянка в м. Суми по вулиці Чернігівській, 12 площею 0,0046 га передана другому відповідачеві в оренду для ведення підприємницької діяльності, на ній розміщено міні-магазин де другий відповідач здійснює підприємницьку діяльність, а на земельній ділянці в м. Суми по вулиці Чернігівській, біля будинку 12 площею 0,0056 га розміщено ліній майданчик, на якому другий відповідач не здійснює підприємницьку діяльність, а вона йому потрібна для обслуговування міні-магазину.

У відповідності до положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (статті 28 Закону), тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок, встановлений Мінрегіонбудом України, визначає механізм розміщення тимчасових споруд, але не регулює відносини, пов'язані із використанням відповідної земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3 вищевказаного Порядку, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди. Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди. До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування тимчасової споруди, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 кресленнями контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація). Зазначений перелік документів є вичерпним.

Відповідно до пункту 2.11 Порядку, паспорт прив'язки включає: схему розміщення тимчасової споруди, виконану на топографо-геодезичній основі у масштабі 1:500, а також схему благоустрою прилеглої території; ескізи фасадів тимчасової споруди у кольорі М 1:50 (для стаціонарних тимчасової споруди); технічні умови щодо інженерного забезпечення тимчасової споруди, отримані замовником у балансоутримувача відповідних мереж; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація). Цей перелік документів є вичерпним.

Відповідно до пункту 2.13 Порядку, при оформлені паспорта прив'язки тимчасової споруди забороняється вимагати від замовника додаткові документи та отримання ним погоджень, не передбачених законом та цим Порядком.

Отже, наявність у особи, яка має намір встановити тимчасову споруду, документів, що посвідчують землекористування Порядком не вимагається.

Виходячи з аналізу норм Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінрегіонбуду України № 244 від 21.10.2011 року, а також вищезгаданих норм Земельного та Цивільного кодексів України, враховуючи те, що відсутність документа на землекористування не є підставою для відмови у видачі паспорта прив'язки і, відповідно до пункту 2.20 Порядку, встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки, беручи до уваги заборону вимагати інші, крім визначених Порядком, документи і погодження - складається ситуація передбачена статтею 401 Цивільного кодексу України і під встановленою тимчасовою спорудою іншого способу врегулювання земельних відносин крім встановлення сервітуту, визначеного пунктом "в" статті 99 Земельного кодексу України в редакції Закону України № 191-VІІІ від 12.02.2015 року, чинним законодавством України не передбачено.

Статтею 25 Закону України "Про землеустрій" передбачено такий вид документації із землеустрою як технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту.

З урахуванням вищенаведеного, в межах повноважень визначених статтею 12 Земельного кодексу України, статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", відповідачем-1 прийнято оскаржуване рішення.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що ФОП Кравченко Ю.А. як суміжний землекористувач має право на встановлення особистого строкового сервітуту, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги прокурора про визнання недійсним договору від 02.02.2015 № 001/15 про встановлення особистого строкового сервітуту та зобов'язання передати спірну земельну ділянку територіальній громаді міста Суми.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалам справи та поясненнями представників відповідачів, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу та надані в судовому засіданні.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду Сумської області від 21.03.2018 року у справі №920/1072/17 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені прокурором, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Сумської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 21.03.2018 року у справі №920/1072/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Харківський апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 18.06.2018 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Терещенко О.І.