КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

"14" червня 2018 р. м. Київ Справа№ 911/1559/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипка І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2018 (повний текст складено 17.05.2018)

у справі № 911/1559/17 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтичний завод "Біофарма"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО"

про стягнення 3463239,34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.03.2018 у справі №911/1559/17 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтичний завод "Біофарма" 5 759 471,25 грн. основного боргу, 14 675,16 грн. інфляційних втрат, 16 261,34 грн. 3 % річних, 138 401,10 грн. пені, 88 932,13 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу відповідача 11.06.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" та додані до неї документи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність скарги вимогам Глави 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ГПК України у редакції, що набрала чинності з 15.12.2017, до апеляційної скарги додаються:

1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і в справі немає підтвердження його повноважень;

2) докази сплати судового збору;

3) докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі;

4) докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, за наявності.

Перевіривши матеріали вказаної апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що до скарги не додано документів, що посвідчують повноваження представника апелянта і в справі немає підтвердження його повноважень.

Колегією суддів з'ясовано, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" б/н від 05.06.2018 гр. ОСОБА_2, однак доказів того, що вона є адвокатом не надано, на підтвердження повноважень зазначеної особи надано копію ордера на надання правової допомоги серія КС №383273 від 23.05.2018, в матеріалах справи міститься копія довіреності б/н від 21.03.2017 на представлення гр. ОСОБА_2 інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО", строк дії якої закінчився 21.03.2018, інших належних документів, що підтверджують повноваження представника позивача суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно підпункту 11 пункту 16-1 ХV «Перехідні положення» Конституції України з 01.01.2018 представництво в судах апеляційної інстанції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді.

Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді, зокрема у малозначних спорах.

Враховуючи, що спір у даній справі не відноситься до категорії малозначних спорів, апеляційна скарга позивача подана особою, яка не має процесуальної дієздатності на представництво позивача у даній справі.

За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (надалі - Конвенція) як джерело права.

За змістом підпункту «с» частини третьої статті 6 Конвенції кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право, зокрема, захищати себе особисто чи використовувати допомогу захисника, обраного на власний розсуд.

Разом з тим у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland») Європейський суд з прав людини вказав, що хоча підпункт «с» пункту 3 статті 6 Конвенції стосується тільки кримінального процесу, «однак незважаючи на відсутність подібного положення щодо провадження у цивільних справах, пункт 1 статті 6 може в деяких

випадках зобов'язати державу надати адвокатську допомогу, якщо без

такої допомоги неможливо забезпечити практичної реалізації права

на судовий розгляд, якщо юридичне представництво надається в

обов'язковому порядку, як це передбачено внутрішнім законодавством

деяких Договірних Сторін стосовно різних видів судового спору, чи

з огляду на складність процедури або справи» (пункт 26).

При цьому у справі «Загородній проти України» («Zagorodniy v. Ukraine») Європейський суд з прав людини вказує, що: «певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи… та безперешкодного функціонування системи правосуддя» (пункт 53 Рішення) і саме інтереси правосуддя можуть бути виправданням обмеження права на вибір захисника (пункт 54 цього ж Рішення).

За висновками Суду таке обмеження права на вільний вибір захисника само по собі не порушує питання за підпунктом «c» пункту 3 статті 6 Конвенції, оскільки певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи (див. рішення від 20 січня 2005 року у справі «Майзіт проти Росії», заява №63378/00, пункт 68) та безперешкодного функціонування системи правосуддя (див. рішення у справі «Мефтах та інші проти Франції» , заяви №32911/96, 35237/97та 34595/97, пункт 45).

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що«право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або у такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (див. там же; див. також серед багатьох інших джерел рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I та повторення відповідних принципів у рішенні від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Також перевіривши матеріали вказаної апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що до скарги не додано доказів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

У якості доказу сплати судового збору за подання даної апеляційної скарги скаржником надано квитанцію про сплату №35020 від 05.06.2018 на суму 1 500,00 грн. Проте, зазначений розмір судового збору є меншим, ніж передбачений законом, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 123 ГПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано у 2018 році, судом застосовуються положення Закону України "Про судовий збір" в редакції від 15.12.2017.

Так, згідно нової редакції цього закону за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду; апеляційних скарг у справі про банкрутство; заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, судовий збір справляється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до положень Закону України "Про судовий збір", в редакції на момент подання позову, за подання позовної заяви позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог повинен був сплатити судовий збір розмірі 89 153,40 грн.

Отже, до суду апеляційної інстанції апелянт за подання апеляційної скарги на рішення суду у даній справі повинен був сплатити судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що становить 133 730,11 грн. (89 153,40 грн. х 150%).

Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги відповідача б/н від 05.06.2018, скаржником в якості доказу сплати судового збору додано до апеляційної скарги квитанцію про сплату №35020 від 05.06.2018 про сплату судового збору лише в розмірі 1 500,00 грн., тобто у розмірі, меншому ніж передбачено статтею 4 Закону України "Про судовий збір", тобто не додано доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.

Приписами ч. 2 ст. 260 ГПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

У свою чергу, частина 1 ст. 174 ГПК України містить положення, відповідно до якого суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2018 у справі №911/1559/17 підлягає залишенню без руху на підставі вищезазначених приписів процесуального законодавства з підстави не надання належних документів, що посвідчують повноваження представника та доказів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо скаржник не усунув вищезазначені недоліки у строк встановлений судом, питання про повернення апеляційної скарги буде вирішення колегією суддів протягом п'яти днів з дня закінчення строку на усунення недоліків (ч. 6 ст. 260 ГПК України).

Керуючись статтями 174, 234, 256, 258, 260 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду Київської області від 20.03.2018 у справі №911/1559/17 залишити без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

2. Попередити Товариство з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО", що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, дану апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала