ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 909/255/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

при секретарі судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Миронюк Валерія Володимировича

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 (головуючий - Костів Т.С., суддя: Орищин Г.В., Галушко Н.А.)

за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства екології та природних ресурсів України, в особі Карпатського національного природного парку

до 1. Фізичної особи-підприємця Миронюк Валерія Володимировича

2. Ворохтянської селищної ради

про визнання недійсним рішення ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов'язання повернути земельну ділянку з чужого незаконного володіння

за участю:

позивача: 1) Вань І.Р. (ордер від 03.01.2018); 2) Івасюк Г.М. (довіреність від 23.02.2016)

відповідача 1: Олейник І.Д (ордер від 01.02.2017)

прокурора: Гришина Т.А. (посвідчення № 0444815 від 16.11.2016),

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області (далі - прокурор) звернувшись в суд з позовом в інтересах держави в особі Міністерства екології та природних ресурсів України (далі-позивач-1) в особі Карпатського національного природного парку (далі-позивач-2), просив визнати недійсними рішення Ворохтянської селищної ради (далі-відповідач-2) № 119-18/2008 від 20.06.2008 про надання ПП Миронюку В.В. (далі-відповідач-1) дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,6081 га та рішення № 145-22/2008 від 10.11.2008, яким ПП Миронюку В.В. затверджено проект землеустрою на земельну ділянку площею 0,6081 га і передано дану земельну ділянку в оренду на 49 років для будівництва та обслуговування міні-гідроелектростанції у верхів"ї р. Прут;

визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,6081 га, укладеного між відповідачами терміном на 49 років для будівництва та обслуговування міні-гідроелектростанції у верхів"ї р. Прут, який зареєстрований 19.11.2008 за № 10 Яремчанською філією Івано-Франківського центру ДЗК;

- зобов'язати відповідача-1 повернути земельну ділянку, кадастровий номер :21:008:0297 в частині площі 0,4760 га з чужого незаконного володіння Карпатському національному природному парку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що частина земельної ділянки площею 0,4760 га належить Карпатському НПП на праві постійного користування, а відповідач-2 не вправі був розпоряджатися нею.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 18.11.2015 (суддя Деделюк Б.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю за наслідками спливу позовної давності.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 вказане рішення скасовано і прийнято нове, яким позов задоволено повністю. Суд визнав, що прийняття спірних рішень відбулось без вилучення спірної земельної ділянки із постійного користування Карпатського НПП, і позов заявлено в межах позовної давності.

У касаційній скарзі відповідач-1 просить постанову у справі скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Свої вимоги відповідач-1 обґрунтовує пропуском позовної давності за заявленими вимогами, порушенням апеляційним судом статей 2, 4, частини 2 статті 129 Конституції України, статей 42, 43, 87, 99 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017 через неналежне повідомлення відповідача-1 про час і місце розгляду апеляційної скарги, статей 32, 42, 43 цього ж Кодексу через прийняття неналежного і недопустимого доказу - висновку земельно-технічної експертизи.

У відзиві на касаційну скаргу прокурор просить касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржувану постанову, як законну та таку, що відповідають обставинам справи, залишити без змін.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи оскаржувану постанову, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами встановлено, що Карпатський національний природний парк на виконання міжвідомчої наради провів візуальне обстеження земельних ділянок з урахуванням кадастрової документації, матеріалів лісовпорядкування та окружної межі парку, за результатами якої виявлено факти незаконного вилучення земельних ділянок парку, у тому числі на території Говерлянського природоохоронного науково-дослідного відділення Карпатського НПП, про що листом № 776 від 23.12.2014 інформовано прокуратуру області.

За наслідками розгляду даного спору судами також встановлено, що рішенням Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області п'ятого скликання № 119-18/2008 від 20.06.2008, ПП Миронюку В.В. надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,6081 га для будівництва, обслуговування міні-гідроелектростанції по вул. Говерлянська у верхів'ї р. Прут.

Рішенням Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області п'ятого скликання № 145-22/2008 від 10.11.2008 затверджено проект землеустрою щодо відведення ПП Миронюку В.В. земельної ділянки площею 0,6081 га для будівництва, обслуговування міні-гідроелектростанції по вул. Говерлянська у верхів'ї р. Прут та передано в оренду дану земельну ділянку терміном на 49 років.

На підставі вказаних рішень між Ворохтянською селищною радою та ПП Миронюком В.В. 18.11.2008 укладено договір оренди на земельну ділянку, кадастровий номер :21:008:0297 загальною площею 0,6081 га терміном на 49 років, який 19.11.2008 за № 10 зареєстрований Яремчанською філією Івано-Франківського центру ДЗК (далі-договір).

За актом прийому-передачі від 19.11.2008 вказана земельна ділянка експертно-грошовою оцінкою 827280 грн. передана Ворохтянською селищною радою ПП Миронюку В.В.

Оскільки, вказана земельна ділянка частково охоплює землі природно-заповідного фонду Говерлянського природоохоронного науково-дослідного відділення Карпатського НПП і згідно з державним актом на право постійного користування землею серія І-ІФ №001505 від 29.12.2001 Карпатський НПП є постійним користувачем 10920,74га землі в межах згідно з планом землекористування на території Ворохтянської селищної Ради, прокурором заявлено даний позов в інтересах позивачів.

Приймаючи оскаржену постанову апеляційний суд виходив з того, що земельна ділянка, яка надана в оренду відповідачеві-1 на підставі спірного договору площею 0,6095га, знаходиться в межах земель, наданих Карпатському НПП на праві постійного користування в частині площі, що становить 0,5307га, що підтверджується висновком №1837 від 31.10.2017 судової земельно-технічної експертизи проведеної у справі. При цьому судом враховано, що у прохальній частині позовної заяви прокурор просив зобов'язати відповідача-1 повернути земельну ділянку в частині лише 0,4760 га, і заяви про збільшення позовних вимог не подавались.

Оскільки постійний користувач не погоджував вилучення спірної площі земельної ділянки, а про порушення своїх прав позивачі довідалися в межах трирічної позовної давності, апеляційна інстанція задовольнила позов в межах заявлених вимог.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 150 Земельного кодексу України (у вказаній редакції, чинній на час вчинення правовідносин) земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов'язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України..

Апеляційним судом встановлено, що доказів дотримання відповідачами вимог законодавства щодо вилучення із постійного користування позивача-2 та належного оформлення і складання документів, що передують прийняттю оскаржуваних рішень матеріали справи не містять.

Відтак апеляційний суд обґрунтовано визнав заявлені вимоги правомірними.

При цьму при розгляді питання позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем-2, апеляційний суд виходив з того, що з висновку №1837 від 31.10.2017 судової земельно-технічної експертизи вбачається, що надана в оренду відповідачу земельна ділянка не огороджена межовими знаками, жодні роботи на ній не проводились, акт узгодження меж із відповідачем позивач не підписував. Відтак оскільки попереднє листування з питань потенційної можливості передачі земельної ділянки у майбутньому не свідчить про обізнаність суб'єкта із фактом незаконної передачі земельної ділянки і доказів зворотного, а саме щодо того, що про порушення своїх прав на конкретну частину земельної ділянки позивач чи прокурор знав раніше, поза межами позовної давності, у матеріалах справи немає, суд визнав, що строк позовної давності не пропущено.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 названого Кодексу).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин 1 статті 261 цього ж Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, оскільки можливість реалізувати своє право щодо захисту свого цивільного права або інтересу виходячи із наведених положень цивільного законодавства пов'язується із обізнаністю особи про таке порушення, а судом апеляційної інстанції встановлено, що звернення із позовом у даній справі мало місце у межах строку позовної давності, обраховуваного із моменту виявленого порушення, слід погодитися із висновками суду апеляційної інстанції про те, що строк позовної давності не пропущено.

Щодо доводів відповідача-1 про надсилання йому судових актів за невірною адресою, то вони відхиляються касаційним судом через те, що матеріали справи не містять відповідного клопотання щодо надсилання поштової кореспонденції у с.Пробійнівка, а ухвала про порушення апеляційного провадження була отримана відповідачем-1 за адресою у м.Ковель (а.с.24 т.3) що свідчить про обізнаність підприємця з переглядом справи в апеляційному порядку. Відтак інформування суду про необхідність скерування поштової кореспонденції на іншу адресу залежало від волевиявлення самого відповідача-1, а тому ці посилання на порушення апеляційним судом процесуального законодавства не можуть визнатись підставою для скасування прийнятої у справі постанови.

При цьому слід зазначити, що як роз'яснив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 зі справи "Пономарьов проти України", сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов'язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Із наведеного вбачається, що будучи повідомленим про призначення судового засідання у суді апеляційної інстанції скаржник не скористався своїм правом на участь у розгляді справи у цій інстанції, та подальша бездіяльність, яка вбачається у відсутності інтересу щодо результатів її розгляду, та яка вбачається у не вжитті заходів, щоб дізнатись про стан відомого цій особі судового провадження, призвели до того, що особа, що звернулась із касаційною скаргою, вимагає перегляду рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення, хоча відповідно до наведених рішень Європейського суду з прав людини такого права вона не має.

Таким чином не вбачається, що суд апеляційної інстанції припустився порушень приписів процесуального законодавства, а доводи викладені у касаційній скарзі, не дають правових підстав вважати, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції є незаконною.

Посилання скаржника на неналежність та недопустимість висновку проведеної у справі експертизи відхиляється в силу частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведеним вище у сукупності спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності постанови суду апеляційної інстанції, а доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, знайшли своє підтвердження.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, а судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на скаржника.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Миронюк Валерія Володимировича залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 у справі Господарського суду Івано-Франківської області № 909/255/15, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов