КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2018 р. Справа№ 914/777/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Степанці О.В.

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача1 ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

від відповідача2 не з`явився,

розглянувши апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017

(дата підписання 27.09.2017)

у справі №914/777/17 (суддя Демидов В.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю Фінанс ОСОБА_5,

2) товариства з обмеженою відповідальністю Оптимум Фактор

про припинення договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти звернулось до господарського суду Львівської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінанс ОСОБА_5 про визнання припиненим договору іпотеки від 11.11.2011 року №010/6.2.1.4.0/11577/1.

Позов обґрунтовано тим, що оскільки між позивачем та відповідачем наявний факт досягнення домовленості щодо припинення зобов'язань за кредитними договорами у випадку сплати позивачем частини визначеної сторонами суми заборгованості, яку позивач сплатив, зобов'язання за кредитними договорами є припиненими.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 21.04.2017 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.07.2017 року до участі у справі як відповідача 2 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю Оптимум Фактор.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі №914/777/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факту припинення зобов'язань за кредитними договорами, оскільки умови відповідача 1 щодо повної та своєчасної сплати частини заборгованості позивачем виконані не були.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі №914/777/17 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив у залученні до участі у справі зацікавлених осіб, а також безпідставно відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Окрім цього, апелянт звертає увагу, що у звязку із прийняттям пропозиції про можливість врегулювання виконання зобовязань за кредитними договорами та прощення частини боргу в порядку ст. 605 ЦК України, позивачем було прийнято таку пропозицію, сплачено відповідні кошти відповідачу ОСОБА_6 «Фінанс ОСОБА_5», хоча із пропущенням встановлених пропозицією строків, проте відповідач прийняв таке виконання та видав довідки про припинення зобовязань за кредитними договорами. У звязку із припинення основного зобовязання вважає, що зобовязання за іпотечним договором є припиненими.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2017 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі №914/777/17 повернуто без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України (в редакції чинній на момент прийняття ухвали).

Товариство з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти повторно звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі №914/777/17 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 року у справі №914/777/17 поновлено товариству з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі №914/777/17, прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі №914/777/17 до провадження, розгляд справи призначений на 17.01.2018 року.

Відповідно до розпорядження начальника управління Київського апеляційного господарського суду №09.1-08/144/18 від 17.01.2018 року у звязку з перебуванням судді Чорної Л.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначений повторний автоматизований розподіл справи №914/777/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.01.2018 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів Отрюха Б.В., Хрипуна О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 року прийнято справу №914/777/17 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Корсакова Г.В., судді Отрюх Б.В., Хрипун О.О., розгляд справи №914/777/17 призначений на 21.02.2018 року.

20.02.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до розпорядження начальника управління Київського апеляційного господарського суду №09.1-08/460/18 від 21.02.2018 року у звязку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначений повторний автоматизований розподіл справи №914/777/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.02.2018 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів Отрюха Б.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/777/17 колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів Тарасенко К.В., Отрюха Б.В. та призначено справу до розгляду на 22.03.2018 року.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду №09.1-08/767/18 від 22.03.2018 року у звязку з перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначений повторний автоматизований розподіл справи №914/777/17.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.03.2018 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів Іоннікової І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/777/17 колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів Тарасенко К.В., Іоннікова І.А. та призначено справу до розгляду на 17.04.2018 року.

Розпорядженням №09.1-07/136/18 від 14.05.2018 року, в зв'язку з звільненням судді Корсакова Г.В. з посади судді Київського апеляційного господарського суду у відставку, відповідно до підпунктів 2.3.50.,2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №914/777/17.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2018 року, сформовано для розгляду апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Дикунська С.Я., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 року у справі №914/777/17 прийнято апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 31.05.2018 року.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_7 від 29.05.2018 року № 09.1-08/1348/18, у зв`язку з перебуванням суддів Мальченко А.О. та Дикунська С.Я. призначено повторний автоматизований розподіл справи №914/777/17.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2018 року, відповідно до підпункту 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти у справі №914/777/17 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 року справу №914/777/17 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Смірнова Л.Г. та призначено справу до розгляду на 31.05.2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву до 14.06.2018 року.

07.06.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 надійшли додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу в яких останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 14.06.2018 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача 1 надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.11.2011 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ТОВ «Львівморепродукти» укладено генеральну кредитну угоду № 010/6.2.1.4.0/11577, в рамках якого було укладено кредитні договори № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 року (надалі кредитний договір 1; т.1, а.с. 15-25), № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 року (надалі кредитний договір 2; т.1, а.с. 32-43).

В подальшому сторонами кредитних договорів № 011/6.2.1.4.0/11579 та № 011/6.2.1.4.0/11580 укладалися додаткові угоди до договору.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору 1 кредитором позичальнику відкрито відновлювальну (револьверну) кредитну лінію в сумі 3000000 грн. 00 коп. зі строком користування кредитними коштами (кредитною лінією) до 09.11.2012 року зі сплатою 16% річних.

Пунктом 1.1 кредитного договору 2 встановлено, що позичальник отримав право користування кредитними коштами у розмірі 2500000 грн. 00 коп. зі строком користування до 09.11.2012 року зі сплатою 18% річних.

11.11.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Ерсте Банк" як іпотекодержателем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівморепродукти" як іпотекодавцем укладений іпотечний договір № 010/6.2.1.4.0/11577/1, зареєстрований приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий № 5855 (далі за текстом - іпотечний договір; т1, а.с. 50-62).

Відповідно до умов пункту 1.1 іпотечного договору ним забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що передбачені Генеральною кредитною угодою, всіма кредитними договорами та/або іншими договорами, укладених чи таких, що можуть бути укладені в подальшому в рамках Генеральної кредитної угоди і до кредитних договорів, в тому числі:

- кредитного договору (невідновлювальна кредитна лінія) № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 р.;

- кредитного договору (невідновлювальна кредитна лінія) № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 р.;

- кредитного договору (невідновлювальна кредитна лінія) № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 р.

Предметом іпотеки є нерухоме майно: будівлі та споруди майнового комплексу, загальною площею 3705,8 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5, нежитлові приміщення загальною площею 494,1 кв.м. та нежитлові приміщенні загальною площею 297,5 кв.м., які розташовані за цією ж адресою та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 12701614 (пункт 1.2.1 іпотечного договору). Загальна заставна вартість - 10525995 грн. (пункти 1.2.2, 1.3 іпотечного договору).

Відповідно до п. 6.2. іпотечного договору право іпотеки, та відповідно і цей договір, припиняє чинність у разі: припинення основного зобов`язання, забезпеченого цією іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавець не замінив або не відновив предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотеко держателем на підставах, передбачених чинним законодавством України та цим договором, права власності на предмет іпотеки; розірвання цього договору за угодою сторін, яка посвідчується нотаріально; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

В матеріалах справи наявне повідомлення про відступлення прав вимоги №ИСХ9-1-5/4838 від 20.08.2014 року, відповідно до якого на користь ОСОБА_6 «Фінансова компанія «Вендор» було відступлено право вимоги за кредитними договорами № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 року, № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 року, № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.20111 року. (т.1, а.с. 67).

В подальшому, ОСОБА_6 «Фінансова компанія «Вендор» відступив право вимоги за кредитними договорами на користь ОСОБА_6 «Фінанс ОСОБА_5» про, що свідчить повідомлення про відступлення прав вимог від 02.06.2015 року. (т.1, а.с. 68-69).

Листом від 01.06.2016 року № 1021 відповідач 1 повідомив позивачеві банківські реквізити, на які слід здійснювати перерахування заборгованості за кредитними договорами. (т.1, а.с. 70).

Також, в матеріалах справи наявний лист № 718 від 26.04.2016 року (т1, а.с. 71-72) на заяву позивача про можливість врегулювання виконання зобов`язань за кредитними договорами №011/6.2.1.4.0/11580, №011/6.2.1.4.0/11579, №012/6.2.1.4.0/11578, яким ОСОБА_6 «Фінанс ОСОБА_5» повідомив боржника про можливість врегулювання зобовязань за кредитними договорами у разі внесення:

за договором № 11580 у строк до 29.04.2016р. включно грошових коштів у розмірі 2000000 грн. з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України;

за договором № 11579 грошових коштів у розмірі 1100000 грн. за графіком: 550000 грн. у строк до 30.09.2016р. включно і 550000 грн. у строк до 31.10.2016р. включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України;

за договором № 11578 грошових коштів у розмірі 1100000 грн. за графіком: 550000 грн. у строк до 30.11.2016р. включно і 550000 грн. у строк до 30.12.2016р. включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснені платежі у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами: 28.04.2016 року 2 000 000 грн. 00 коп.(т.1, а.с. 73), 30.09.2016 року 550 000 грн. 00 коп. (т.1, а.с. 73), 28.10.2016 року 275 000 грн. 00 коп.(т.1, а.с. 74), 30.11.2016 року 550 000 грн. 00 коп. (т.1, а.с. 74-75), 29.12.2016 року 550 000 грн. 00 коп. (т.1, а.с. 75), 31.01.2017 року 100 000 грн. 00 коп. (т.1, а.с. 76), 31.01.2017 року 175 000 грн. 00 коп. (т.1, а.с. 76).

Відповідачем 1 ОСОБА_6 «Фінанс ОСОБА_5» було видано довідки № 732 від 28.04.2016 року (т.1, а.с. 77), № 41 від 17.01.2017 року (т.1, а.с. 79), № 40 від 17.01.2017 року (т.1, а.с. 78), № 148 від 02.02.2017 року (т.1, а.с. 80), якими підтверджувалося, що зобовязання позичальника за трьома кредитними договорами припинені.

У звязку із сплатою у строки та в розмірах встановлених листом №718 від 26.04.2016 року, за кредитним договором № 011/6.2.1.4.0/11580 між позивачем та ОСОБА_6 «Фінанс ОСОБА_5» 27.04.2016 року було укладено договір про врегулювання заборгованості, копія якого міститься в матеріалах справи.

Листом від 14.02.2017 року №01-468/868 позивач звернувся до відповідача 1 з вимогою про вилучення з Державного реєстру прав на нерухоме майно записів про іпотеку та записів про обтяження та вилучення записів про обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. (т.1, а.с. 81).

Відмову у прощенні залишку боргу за кредитними договорами відповідач 1 обґрунтував недотриманням позивачем графіку погашення заборгованості за кредитними договорами №012/6.2.1.4.0/11578 та №011/6.2.1.4.0/11579 та листом від 17.03.2017 року № 691 повідомив про те, що довідки про припинення зобовязань за кредитними договорами №012/6.2.1.4.0/11578 та №011/6.2.1.4.0/11579 є недійсними. (т.1, а.с. 82-83).

20.04.2017 між відповідачем 1 ОСОБА_6 «Фінанс ОСОБА_5» та відповідачем 2 ОСОБА_6 «Оптимум Фактор» укладено договір про відступлення права вимоги № 172, відповідно до умов якого відповідачем 1 передано відповідачеві 2 права вимоги до позивача , що виникли з Генеральної кредитної угоди, кредитних договорів 11578, 11579. Загальна сума прав вимоги станом на дату укладення договору склала 5652392 грн. 32 коп. (т.1, а.с. 153-157).

Згідно договору від 25.04.2017 року № 3171 про відступлення прав за іпотечним договором від 11.11.2011 року, ТОВ «Фінанс ОСОБА_5» відступило ТОВ «Оптимум Фактор» право вимоги за іпотечним договором. (т.1, а.с. 158).

Враховуючи, що обтяження переданого в іпотеку нерухомого майна відповідачем зняте не було, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Зобовязанням, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, визнається правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Підстава припинення зобовязання як прощення боргу закріплена в ст. 605 ЦК України, згідно з якою, зобовязання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Прощення боргу, як одна із підстав припинення зобов06язань, означає, що кредитор звільняє боржника від виконання його обов`язків, не вимагаючи зустрічного виконання зобов`язань, і таким чином зобов`язання припиняється.

Зміст ст. 605 ЦК України, не містить вимог щодо форми правочину про прощення боргу, у звязку з чим, колегія суддів вважає, що сторони мають керуватись вимогами ст. ст. 206, 207, 208, 214, 628, 638, 639, 654 ЦК України.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно ч. 5 ст. 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобовязання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно з приписами ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 214 ЦК України, відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

За своєю юридичною природою, прощення боргу в розумінні ст. 214 ЦК України є різновидом відмови від правочину, а в розумінні ст. 653 ЦК України різновидом розірвання договору, адже внаслідок розірвання договору зобовязання сторін припиняються (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

Відповідно до зазначеного, прощення боргу як підстава для припинення зобовязання не може розглядатись інакше ніж односторонній правочин, і тому, згідно з правилами ст. ст. 208, 214, 654 ЦК України він повинен бути вчиненим у такій самій формі, що і правочин, зобовязання за яким припиняються, оскільки повинен містити точні обставини, за яких відбувається прощення боргу, зміст договору, за яким виник обовязок боржника, обсяг прощення, а також дату, з якої зобовязання вважається припиненим.

При цьому, він не може укладатись шляхом обміну листами, адже як зазначено в ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Можливість укладення господарських договорів у спрощений спосіб, зокрема шляхом обміну листами допускається лише тоді, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Колегія суддів звертає увагу, що за змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Аналогічні приписи містить і ст. 193 ГК України.

Однак, згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В свою чергу, відповідно до частини 8 статті 181 Господарського кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся); якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що істотними умовами, є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Отже, укладеність договору характеризується досягненням сторонами згоди по всім істотним умовам договору, зокрема:

1) предмету, ціні та строкам дії договору;

2) умовам, що визначені діючим законодавством як істотні;

3) умовам, що є необхідними для договорів даного виду;

4) умовам, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів бере до уваги, що предметом договору прощення боргу в даному випадку є припинення зобов`язань, що виникли з договору кредиту, а відтак діючим законодавством встановлено певні істотні умови договорів щодо припинення зобов`язань по кредитним договорам, у вигляді прощення (анулювання) заборгованості за кредитними договорами.

Боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення боргу за кредитом, зобов'язаний сплатити до бюджету податки (ВАСУ у справі № К/800/5707/17, 06.09.17).

Так, колегія суддів зазначає, що в Податковому кодексі України, а саме в ст. 165 визначено перелік доходів, що не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу. Так, відповідно до пп. 165.1.55 п. 165.1 цієї статті визначено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу окрім, основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не повязаним із процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 25 відсотків однієї МЗП ( у розрахунку на рік), встановленої на перше січня звітного податкового року, відноситься сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не повязаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Отже, в разі прощення кредитором боргу відсотки, штрафні санкції та пеня нараховані на тіло такого боргу не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу, відповідно і не оподатковується.

Відповідно до пп. «д» пп. 164.2.17 пп. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України (далі ПКУ) до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не повязаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 % однієї мінімальної заробітної плати (далі МЗП) (у розрахунку на рік), установленої на 1 січня звітного податкового року.

При цьому під додатковим благом необхідно розуміти кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не повязаний з виконанням обовязків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV ПКУ) (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПКУ).

Отже, із суми прощеної (анульованої) заборгованості за кредитним договором, доходом може вважатися лише та сума, яка фактично була надана банком у вигляді кредиту, тобто тіло кредиту, а штрафні санкції за неналежне виконання умов договору у вигляді пені та відсотків, які нараховані кредитором відповідно до умов договору, не можуть вважатися доходом платника податків, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

За таких обставин, припинення зобовязання внаслідок прощення боргу кредитором з одного боку звільняє боржника від обовязку сплатити решту кредитної заборгованості, з іншого боку породжує податкові зобовязання перед державою.

Таким чином боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов'язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Відтак, колегія суддів зазначає, що для досягнення згоди по всім істотним умовам, а саме умовам, що визначені діючим законодавством, як істотні, в даному випадку сторони мали укласти угоду про прощення боргу предметом якої є конкретне зазначення правового статусу усієї суми заборгованості позивача за кредитом, а також, які саме складові вказаної заборгованості були анульовані кредитором (основна сума кредиту (тіло кредиту), відсотки, штрафи, пеня), що є визначальним для розрахунку суми доходу позивача та сплати з такого доходу податку на доходи, чого сторонами здійснено не було. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що між позивачем та відповідачем 1 не було досягнуто угоди про прощення боргу, як то стверджує позивач.

Колегія суддів зазначає, що боржником, позивачем у даній справі, не було надано доказів укладання угоди про прощення боргу з відповідачем 1 в якій було досягнуто всіх істотних умов, а саме щодо предмета договору, як того вимагає чинне законодавство. Тому місцевим господарським судом правомірно зазначено, що довідки про відсутність претензій не є угодою про прощення боргу у розумінні ст. 605 Цивільного кодексу України,оскільки не містять розміру тіла кредиту, відсотків, штрафу, пені, строку з якого зобов`язання припиняється. Відтак, колегією суддів вказані довідки не приймаються до уваги.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на договір про врегулювання заборгованості за кредитним договором №011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 року, від 27.04.2016 року укладений між позивачем та відповідачем 1, який містить всі істотні умови договору прощення боргу за зобов`язаннями по кредитному договору №011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 року.

Пунктом 2.3. вказаного вище договору встановлено, що у випадку погашення позичальником чистини боргових зобов`язань, визначених в п. 2.2.2. цього договору, залишок боргу позичальника, припиняється внаслідок прощення (анулювання) кредитором відповідно до ст. 605 ЦК України.

У звязку із чим, судом першої інстанції було вірно зроблено висновок, що основне зобовязання, що виникає з генеральної угоди від 11.11.2011 року не може вважатись припиненим внаслідок погашення позивачем заборгованості згідно пропозиції, викладеної в листі № 718 від 26.04.2016 року та отриманих в подальшому довідок, які до того ж, відкликані відповідачем 1.

Позивач просить визнати припиненим договір іпотеки саме у зв`язку з тим, що вважає припиненим зобов`язання по кредитним договорам.

Однак, іпотека, за змістом ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених законом (ст.17).

Відповідно до п. 6.2. іпотечного договору право іпотеки, та відповідно і цей договір, припиняє чинність у разі: припинення основного зобов`язання, забезпеченого цією іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавець не замінив або не відновив предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотеко держателем на підставах, передбачених чинним законодавством України та цим договором, права власності на предмет іпотеки; розірвання цього договору за угодою сторін, яка посвідчується нотаріально; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відтак, позивачем не доведено факту повного та належного виконання зобовязань за кредитними договорами згідно запропонованої відповідачем 1 ОСОБА_6 «Фінанс ОСОБА_5» пропозиції, не надано доказів укладення угод щодо прощення боргу за кредитними договорами, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для припинення іпотеки за іпотечним договором є законним та обґрунтованим.

Щодо доводів апелянта про порушення процесуальних норм в частині залучення третіх осіб та збільшення позовних вимог, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта спростовується матеріалами справи, а саме ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року (т.2, а.с. 24-28) відмовлено у прийняті заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти про збільшення розміру позовних вимог від 28.08.2017 року та в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти про залучення ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, яке викладено в тексті заяви про збільшення розміру позовних вимог від 28.08.2017 року.

Судом першої інстанції зазначено, що в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог, що виходить за межі позовних вимог, які розглядаються в даному позові, а тому, фактично йдеться про подання іншого позову. Окрім цього, місцевий господарський суд вказав, що заява позивача про збільшення розміру позовних вимог направлена на одночасну зміну предмета і підстав позову. Щодо залучення третіх осіб до участі у справі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору судом першої інстанції вказано, що враховуючи те, що рішення у даній справі не може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, суд відмовляє в залученні вищезазначених осіб до участі у справі.

Отже, доводи скаржника щодо порушення норм процесуального права місцевим господарським судом шляхом не наведення обставин відповідно до яких він відмовив в задоволенні заяви про збільшення позовних вимог спростовуються матеріалами справи та не знаходять свого підтвердження, а відтак відхиляються колегією суддів.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

постановив:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Львівморепродукти на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі №914/777/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 року у справі № 914/777/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №914/777/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.06.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Л.Г. Смірнова

ОСОБА_1