ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 905/2509/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Міщенка І.С., Кушніра І.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2018 (головуючий - Зубченко І.В., судді: Стойка О.В., Чернота Л.Ф.) та на рішення Господарського суду Донецької області від 04.12.2017 (суддя Левшина Г.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К"

про визнання недійсним третейського застереження,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Єнакієвський металургійний завод" (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К" (далі - відповідач), просило визнати недійсним третейське застереження, яке викладене в п.7.2 укладеного між сторонами договору №16000205 від 01.10.2016.

Позовні вимоги мотивовані невідповідністю спірного пункту договору приписам статті 5 Закону України Закону України "Про третейські суди" і статей 55, 64 Конституції України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 04.12.2017, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2018, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить вказані судові акти скасувати і прийняти нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд. Вимоги позивача мотивовані порушенням судами приписів статті 237 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до помилкових висновків судів про відмову у позові, оскільки передача спору на вирішення третейського суду є правом, а не обов'язком сторін правочину. При цьому посилається на висновки Вищого господарського суду України, викладені у постановах зі справ від 25.05.2011 №33/469 та від 06.02.2012 №6/320-33/157.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами встановлено, що 01.10.2016 між Приватним акціонерним товариством "Єнакієвський металургійний завод" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мединський і К" (далі - виконавець) був підписаний договір про надання послуг №16000205 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, передбачених договором, виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги з організації робочого місця для працівників Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод" побутовим приміщенням на складі в м.Краматорськ, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги.

За умовами пункту 7.1 договору спори та розбіжності, що виникають у зв'язку з даним договором або які стосуються його укладення, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності будуть за можливості вирішуватися шляхом перемов.

Спірним пунктом 7.2 договору сторони погодили, якщо спори та розбіжності, зазначені в п.7.1 договору, не будуть врегульовані шляхом перемов, їх вирішення здійснюється згідно з матеріальним правом України наступним чином: спори, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов'язання, вирішуються у господарських судах України (згідно з діючим законодавством України); спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов'язань вирішуються у Постійно діючому регіональному третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" (у відповідності з регламентом зазначеного суду), рішення якого є заключним та обов'язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами в строки, вказані в рішенні суду. Закінчення строку дії договору не призводить до припинення викладеного у даному договорі узгодження сторін про порядок вирішення спорів.

Предметом позовних вимог є визнання недійсним третейського застереження, яке викладене в пункті 7.2 договору №16000205 від 01.10.2016.

Приймаючи оскаржені судові акти суди виходили з того, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного пункту договору недійсним, зокрема, не доведено незаконності змісту правочину, недотримання форми, невідповідності волі та волевиявлення сторін.

Підстави для скасування оскаржених судових актів відсутні, оскільки вирішуючи спір, суди вірно виходили з того, що згідно з приписами частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Положеннями статті 203 цього ж Кодексу унормовано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воли (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Стаття 1 Закону України "Про третейські суди" (далі - Закон) встановлює, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Рішенням Конституційного суду України від 10.01.2008р. №1-рп/2008 у справі №1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських відносин може бути переданий його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом. Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" унормовано, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Колегія суддів підтримує висновки судів попередніх інстанцій про те, що третейське застереження, передбачене пунктом 7.2 договору про надання послуг, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту зі змісту вказаного пункту не вбачається правових підстав для визнання його недійсним.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 08.04.2015 зі справи № 3-37гс15, включення до умов договору застереження про розгляд спору, який може виникнути в подальшому під час дії договору в третейському суді, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди", і суд касаційної інстанції не вважає за необхідне відступити від такого висновку.

З огляду на викладене посилання на висновки Вищого господарського суду України, викладені у постановах зі справ від 25.05.2011 №33/469 та від 06.02.2012 №6/320-33/157, відхиляються колегією суддів, з огляду на наведені правові висновки Верховного Суду України, які згідно із положеннями статті 11128 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017, мали враховуватися судом першої інстанції та, як вбачається, рішення місцевого господарського суду узгоджується із такими висновками Верховного Суду України.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності судових рішень.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на скаржника.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2018 у справі Господарського суду Донецької області № 905/2509/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. С. Міщенко

І. В. Кушнір