КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2018 р. Справа№ 911/2379/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Мельниченко Є.О., адвокат, договір про надання правової допомоги №29/09-2017 від 29.09.2017, Копилова Г.О. - директор,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2017 у справі №911/2379/17 (суддя Чонгова С.І., м. Київ, повний текст складено - 15.12.2017 року) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Фарм" про стягнення 197105, 39 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Фарм" про стягнення 197105,39 грн., з яких:

- 46183,58 грн. - основна заборгованість;

-45 420,50 грн. - плата за користування об'єктом лізингу;

- 98 405,86 грн. - збитки;

- 3 315,35 грн. - пеня за період з 16.09.2016 по 19.06.2017;

- 1 331,49 грн. - 3 відсотки річних за період з 16.09.2016 по 19.06.2017;

- 2 448,61 грн. - збитки від інфляції за період з 16.09.2016 по 19.06.2017.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на порушення відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг № 00009729 від 31.03.2014 в частині сплати лізингових платежів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.12.2017 у справі №911/2379/17 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 28 150,82 грн. основного боргу, 1984,28 грн. пені, 603,47 грн. 3% річних, 2 448,61 грн. втрат від інфляції; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки позивачем в розрахунок було безпідставно включено відшкодування частини вартості предмета лізингу на загальну суму 18 032,76 грн., з огляду на те, що об'єкт лізингу був повернутий і право власності до відповідача не перейшло, вимоги позивача є частково обґрунтованими на суму 28 150,82 грн. (сума процентів і комісій).

Відмова у задоволенні вимоги про стягнення 45 420, 50 грн. плати за користування об'єктом лізингу мотивована судом невизначеністю позивачем складу вказаної суми.

Стосовно відмови у стягненні збитків місцевий господарський суд зазначив, що оскільки позивачем не був додержаний порядок повідомлення відповідача про припинення договору (не направлення вимоги), витрати позивача не пов'язані з протиправною поведінкою відповідача, а також не було у даному випадку вини відповідача щодо повернення об'єкту лізингу.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2017 у справі №911/2379/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ним не було порушено порядку направлення вимоги відповідачу, оскільки її було надіслано відповідно до умов договору на адресу, визначену самим відповідачем.

Крім цього, скаржник вказує на наявність у відповідача обов'язку здійснити плату за весь час фактичного користування об'єктом лізингу.

Також, апелянт зазначає про завдання йому збитків, оскільки враховуючи неповернення об'єкту лізингу у передбачений договором строк, а також через несплату лізингових платежів, позивач намагався самостійно забезпечити виконання цих зобов'язань ТОВ "Мега-Фарм", що відповідно мало наслідком понесення апелянтом витрат.

Представники відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Стосовно посилань представників відповідача на підписання апеляційної скарги не уповноваженою особою, тобто не адвокатом, слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень.

Колегія суддів, оцінюючи вказані вище доводи відповідача, враховує те, що в процесі здійснення апеляційного провадження у судовому засіданні належним чином уповноваженим представником позивача - адвокатом були підтримані вимоги апеляційної скарги. Отже, скаржником вчинено дії щодо погодження із викладеними у скарзі доводами, та відповідно враховуючи підтримання апеляційної скарги уповноваженим представником позивача, підстави для закриття апеляційного провадження відсутні.

Апелянт правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, проте надіслав на адресу суду клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності його представника.

У вказаному клопотанні скаржник також зазначив, що підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що неявка представника позивача у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення плати за користування об'єктом лізингу, з прийняттям в цій частині нового рішення - про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (далі - лзингодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Мега -Фарм" (далі - лізингоодержувач) 31.03.2014 укладено договір про фінансовий лізинг №00009729, об'єктом якого є транспортний засіб Audi A5 1,8 TFSI, 2014 року виробництва, шасі № WAUZZZ8T5EA042663, двигун №CJE073046.

Згідно умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався передати лізингоодержувачу вказаний предмет лізингу, а лізингоодержувач - прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, яка становить еквівалент у гривні 32 989,20 дол. США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 21 992,80 дол. США, строк лізингу - 60 місяців, лізинговий платіж - еквівалент 1056,08 дол. США, адміністративний платіж - еквівалент 824,72 дол. США.

Додатком до вказаного договору про фінансовий лізинг, визначено загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (далі - додаток), які разом із договором спільно іменуються "Контракт".

Відповідно до п. 3.1 додатку, предметом лізингу за цим Контрактом є транспортний засіб, зазначений у Контракті. Об'єкт лізингу був обраний відповідно до специфікації лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача.

За умовами п. 4.1 додатку, позивач зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії Контракту (окрім випадків, коли ТОВ "Порше Лізинг Україна" матиме право розірвати цей Контракт/відмовитися від контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

Згідно з п. 6.1 додатку, для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь ТОВ "Порше Лізинг Україна" лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину вказаного контракту, та інших положень контракту, кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом. Нижчезазначені витрати та послуги по адмініструванню та обслуговуванню контракту не включаються до лізингових платежів: будь-які податки, що можуть застосовуватися до контракту після його виконання або в будь-який час у майбутньому; інші витрати та платіжні зобов'язання.

Пунктом 6.3 додатку до договору визначено, що сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь позивача, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем суми, очікуваної станом на дату виконання контракту на основі діючого курсу обміну євро/долара США, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншим банком), або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншого банку) з купівлі та продажу євро/доларів США до української гривні (надалі - "обмінний курс"), як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає виплаті. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Як визначено в п. 6.5 додатку до договору лізингу, лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений ТОВ "Порше Лізинг Україна" у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Пунктами 8.3.2 додатку сторони погодили, що якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), ТОВ "Порше Лізинг Україна" має право розірвати контракт/відмовитися від контракту і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Строк лізингу за цим Контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування). Строк лізингу починається з дати підписання Акта приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу (п.п.12.1, 12.2 додатку).

У п. 12.6.1 додатку встановлено, що ТОВ "Порше Лізинг Україна" має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, а також серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, у випадку, якщо лізингоодержувач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12, контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (п. 12.13 додатку).

Згідно з п. 12.9 додатку, у разі припинення лізингу відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу, як передбачено п. 4.2, а також якщо ТОВ "Порше Лізинг Україна" вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження ТОВ "Порше Лізинг Україна", якщо інша адреса не вказана ТОВ "Порше Лізинг Україна", впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує ТОВ "Порше Лізинг Україна" будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Пунктом 13.1 додатку передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний у строки, встановлені ТОВ "Порше Лізинг Україна", повернути об'єкт лізингу ТОВ "Порше Лізинг Україна" у всіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту, крім випадку, коли лізингоодержувач набуває право власності на об'єкт лізингу відповідно до умов контракту. Якщо лізингоодержувач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкта лізингу, ТОВ "Порше Лізинг Україна" має право вилучити (повернути) об'єкт без попередньої згоди лізингоодержувача у визначеному законодавством України порядку.

У п. 13.6 додатку зазначено, що якщо ТОВ "Порше Лізинг Україна" не зможе здійснити свої права на вилучення (повернення), як передбачено у цьому пункті 13, ТОВ "Порше Лізинг Україна" матиме право на вилучення об'єкта лізингу у лізингоодержувача в примусовому порядку відповідно до виконавчого надпису нотаріуса.

Додатковою угодою до договору про фінансовий лізинг №00009729 від 31.03.2014 строк дії договору продовжено до 84 місяців, складено та погоджено новий графік погашення лізингових платежів.

Позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі від 03.04.2014 (а.с.39).

Як зазначає позивач, відповідач не сплатив щомісячного лізингового платежу за вересень 2016 року на суму 23 123,36 грн. відповідно до рахунку-фактури №00342854 від 01.09.2016, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.09.2016; щомісячного лізингового платежу за жовтень 2016 року на суму 23 060,22 грн. відповідно до рахунку-фактури №00346343 від 03.10.2016, належного до сплати відповідно до плану відшкодування не пізніше 15.10.2016.

За доводами позивача, загальна сума невиконаних грошових зобов'язань відповідача за лізинговими платежами за вересень-жовтень 2016 року складає 46 183,58 грн.

Позивачем 06.10.2016 була направлена вимога про сплату заборгованості та повернення об'єкту лізингу на адресу відповідача, а саме: 08702, Київська область, Обухівський район, м. Обухів, вул. Київська, буд.166 (а.с. 42-43).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. 16.12.2016 вчинено виконавчий напис нотаріуса №1138 про повернення об'єкта лізингу.

На підставі виконавчого напису 22.12.2016 Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53183685 щодо примусового повернення об'єкту лізингу.

Відповідачем 29.12.2016 здійснено повернення об'єкту лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі (а.с.49).

Відповідач зазначає, що не отримував вимоги позивача, оскільки вона була направлена не за його юридичною адресою, яка відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є Київська область, м. Обухів, вул. Київська, б.1/8, прим.3, про що також було відомо позивачу, тому об'єкт лізингу був повернутий відповідачем позивачу після звернення до нього виконавчої служби.

Між сторонами у справі було укладено правочин, який за своєю правовою природою є договором лізингу, нормативне регулювання якого підпадає під дію глави 54 та §6 глави 58 ЦК України, §5 глави 30 ГК України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", які кореспондуються з положеннями ч.1 ст.806 ЦК України, ч.1 ст.292 ГК України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. З огляду на це, лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Отже на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Згідно п.п. 8.3, 8.3.1 додатку до договору якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу більше, ніж на 10 робочих днів, ТОВ "Порше Лізинг Україна" має право надіслати лізингоодержувачу першу платіжну вимогу у письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснив оплату протягом 7 робочих днів з моменту отримання першої вимоги, ТОВ "Порше Лізинг Україна" надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, ТОВ "Порше Лізинг Україна" має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1 Контракту. Сторони погодились, що невиконання зобов'язань після надсилання другої вимоги щодо сплати означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом, тобто, договором передбачено відповідний порядок припинення договору.

Як вже зазначалося, позивачем 06.10.2016 була направлена вимога про сплату заборгованості та повернення об'єкту лізингу на адресу відповідача, а саме: 08702, Київська область, Обухівський район, м. Обухів, вул. Київська, буд.166 (а.с. 42-43).

Згідно п. 12.7 додатку до договору день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від контракту визначається позивачем у повідомленні. Таке повідомлення надсилається на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням лізингоодержувача.

Станом на дату направлення вимоги позивачем відповідачу (06.10.2016), адресою офіційного місцезнаходження товариства з обмеженою відповідальністю "Мега - Фарм" було: м. Обухів, вул. Київська, б.1/8, прим.3, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наданим відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції.

Отже, позивачем була направлена вимога не за адресою офіційного місцезнаходження відповідача, тобто останній не був попереджений в передбачений договором спосіб про припинення договору.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем повернуто об'єкт лізингу позивачу 29.12.2016, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що датою припинення, укладеного між сторонами, договору є 29.12.2016.

Згідно п.6.1 додатку, лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом.

Відповідно до розрахунків-фактури №00342854 від 01.09.2016 та №00346343 від 03.10.2016 (а.с. 40-41) відповідачу були нараховані відшкодування частини вартості об'єкта лізингу у сумі (8 991,58+9 041,18) в загальній сумі 18 032,76 грн., а також проценти та комісія (14 131,78+14 019,04) в загальній сумі 28 150,82 грн., які позивач просить стягнути як заборгованість за лізинговими платежами.

Щодо відшкодування вартості об'єкта лізингу слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача та, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Отже, враховуючи те, що право власності на предмет лізингу від товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до відповідача не перейшло, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача в частині стягнення з відповідача такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, та правомірною відмову в позові у вказаній частині про стягнення грошових коштів у розмірі 18 032,76 грн.

Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 у справі №11/5005/2290/2012 та від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012.

В свою чергу, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що стягненню з відповідача підлягає сума процентів та комісії за користування об'єктом, відповідно до надісланих відповідачу рахунків у розмірі 28 150,82 грн.

Щодо вимоги про стягнення 45 420, 50 грн. плати за користування об'єктом лізингу (листопад-грудень 2016 року) до його фактичного повернення, у задоволенні якої судом першої інстанції було відмовлено з огляду на невизначеність позивачем складу вказаної суми, слід зазначити наступне.

Як вже зазначалося, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. З огляду на це, лізингові платежі включають, зокрема, плату за надання майна у користування.

Враховуючи те, що відповідач користувався об'єктом лізингу він має компенсувати позивачу плату за фактичний час такого користування.

При цьому, відмова місцевого господарського суду у задоволенні вказаної вимоги з огляду на невизначеність позивачем складу суми плати за користування об'єктом лізингу є необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції не був позбавлений можливості витребувати від позивача розрахунок, заявленої до стягнення плати за користування об'єктом лізингу.

Так, на вимогу апеляційного суду позивачем було надано відповідний розрахунок.

При цьому, оскільки позивачем в розрахунок платежів за фактичний час користування об'єктом лізингу включено відшкодування частини вартості предмета лізингу на загальну суму 18 028,89 грн., що є безпідставним з огляду на вищевикладене, вимога позивача про стягнення з відповідача плати за користування об'єктом лізингу підлягає задоволенню частково на суму 27 391,61 грн. (проценти та комісії).

Таким чином, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення плати за користування об'єктом лізингу в сумі 45 420, 50 грн., з прийняттям в цій частині нового - про часткове задоволення позову.

Позивачем до стягнення були заявлені також збитки, а саме витрати, які він поніс у зв'язку з вилученням об'єкту лізингу у відповідача (юридичні послуги, розрахунки з приватним нотаріусом за здійсненням виконавчого напису, послуги приватній фірмі з повернення майна, послуги з відповідального зберігання майна) в сумі 98405,86грн.

Згідно ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань - причиною.

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідачем зобов'язання, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Колегія суддів зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Приймаючи до уваги, що саме позивачем не був додержаний порядок повідомлення відповідача про припинення договору (не направлення вимоги) вказані витрати ТОВ "Порше Лізинг Україна" не пов'язані з протиправною поведінкою відповідача, а також не було у даному випадку вини відповідача щодо не повернення об'єкту лізингу.

Крім цього, щодо включення позивачем до складу збитків витрат на оплату юридичних послуг, слід зазначити, що такі витрати не є збитками, оскільки вони не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

При цьому, витрати на супроводження повернення об'єкту лізингу, на юридичні послуги не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а звернення до юридичних фірм з метою отримання відповідних послуг, є її правом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків.

Позивачем, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідачем, нараховано пеню в сумі 3 315,35 грн., три відсотки річних в сумі 1 331,49 грн. та інфляційні в сумі 2 448,61 грн.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 8.2.1 додатку, у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються такі санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Тобто, розмір пені що передбачений сторонами складає за кожен день (10%:365) =0,027%.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Передбачений договором розмір пені не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України за заявлений період.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 1 984,28 грн., 3% річних в сумі 603,47 грн. та інфляційних в сумі 2 448,61 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача плати за користування об'єктом лізингу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення плати за користування об'єктом лізингу, з прийняттям в цій частині нового рішення - про часткове задоволення позову. В решті рішення суду залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2017 у справі №911/2379/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.12.2017 у справі №911/2379/17 скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення плати за користування об'єктом лізингу в сумі 45 420, 50 грн. та прийняти в цій частині нове рішення - про часткове задоволення позову. В решті рішення залишити без змін.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« 1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Фарм" про стягнення 197 105, 39 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Фарм" на користь товариства з обмежено відповідальністю "Порше Лізинг Україна" 28 150 грн. 82 коп. основного боргу, 27 391 грн. 61 коп. плати за користування об'єктом лізингу, 1 984 грн. 28 коп. пені, 603 грн. 47 коп. 3% річних, 2 448 грн. 61 коп. втрат від інфляції та 908 грн. 56 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Фарм" на користь товариства з обмежено відповідальністю "Порше Лізинг Україна" 1 090 грн. 26 коп. судового збору за апеляційною скаргою.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.06.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко